Револуција 1848. и уједињење кнежевина 1859.

Univerzitet u Beogradu
Filološki fakultet
Seminarski rad iz uvoda u rumunistiku na temu:
REVOLUCIJA 1848. I UJEDINJENJE KNEŽEVINA 1859.
Mentor:, Student:
Beograd, mart 2006. godine
1 UVOD
Teritorija današnje Rumunije je 1848. godine bila podeljena na tri kneževine: Moldaviju, Vlašku i Transilvaniju. Svakako da je tadašnji talas revolucija koji je obuhvatio Evropu bio jedan od pokretača revolucija u ove tri oblasti, ali ne i jedini. Ona je takođe bila produkt lokalnih dešavanja i raznih okolnosti u kojima su se sve tri kneževine tada nalazile. Transilvanija je bila potisnuta socijalno, religijski, nacionalno i politički od strane jedne od vodećih sila u Evropi. Moldavija, kojom je tada vladao Michel Strudza, je bila takođe potiskivana zbog svoje blizine sa Carskom Rusijom. Vlaška, kojom je upravljao Princ George Bibescu, je lezala pod senkom Rusije i Otomanskog carstva. Neposredni kontakti mlade generacije iz Vlaške sa zapadom posebno sa Francuskom, činili su Vlašku najstabilnijom među sve tri kneževine.
S druge stane, Rumuni u sve tri kneževine su delili iste nacionalne, kulturne, religijske i lingvističke elemente, iako su se nalazile u različitim položajima, s obzirom na to da su sve tri oblasti bile pod uticajem različitih kulturnih i religijskih razvoja, svest o istoj nacionalnoj pripadnosti ih je spajao.
2 MOLDAVIJA
Početkom marta 1848. godine, vesti o izbijanju revolucija u Evropi stigle su i do Moldavije. U Jašiju su se pojavili proglasi koji su kritikovali princa Mihaila Strudzu i pozivali na reformu. Strudza je, krajem marta, objavio rusku depešu u kojoj je naznačeno Carevo apsolutno protivljenje svakom daljem širenju anarhije. Izvestan broj bojara je pobegao ali je nastavljeno sa javnim protestima.
Međutim, revolucionari su našli način da sačine jedan program kojim su zahtevali individualnu slobodu, hitno poboljšanje stanja u kome su se nalazili građani, reorganizaciju obrazovne nastave, pravo na slobodan izbor skupštine bez ikakvog pritiska administracije na birače i mnoge druge predloge radi opšteg interesa građana. Strudza je započeo pregovore sa vođama pokreta reformi. Ovim osmoaprilskim sastanakom u Jašiju obeležen je početak revolucije 1848.
Sačinjen je komitet od 15 članova, koji bi Sturdzi izložili njihov program u vezi sa reformama.Ovaj dokumenat se sastojao od 35 tačaka i bio je potpisan od strane nekoliko stotina ljudi. Zahtevali su formiranje nove skupštine i nove nacionalne garde. Skupština je, u slučaju da se Sturdza usprotivi ispunjenju njihovog programa, planirala masovne demonstracije.
Našavši se između moguće umešanosti ruskog Cara i potencijalne revolucije, Sturdza je uhapsio većinu potpisanika. Jedni bivaju proterani u Otomansko carstvo, a drugi odlaze u Transilvaniju. Time je u Moldaviji usledilo zatišje. Među onima koji su utočište pronašli u Bukovini, nalazio se i Vasile Alecsandri, pisac i političar.
Iako je Princ Strudza uspeo da priguši revolucionarni pokret u Moldaviji njegova pozicija je do te mere oslabila, da je 18. marta 1849. morao biti smenjen.
3 VLAŠKA
Revolucionarni komitet Vlaške, sačekao je dolazak onih koji su učestvovali u februarskoj revoluciji u Parizu kako bi im oni preneli stečena iskustva. Medju njima je bio i Nikolae Balčesku, rumunski pisac i istoričar. U Vlaškoj, 19. juna 1848. godine, izbila je mnogo uspešnija revolucija od one u Moldaviji, zahvaljujući mnogo povoljnijem položaju većine vlaških vodja i slabljenja položaja Princa Georga Bibescua, kojim su skoro svi slojevi društva bili nezadovoljni.
21. juna u Islazu, narodni pokret, sastavio je privremeni parlament, i pozvao Princa kako bi ga upoznali sa reformama. Program revolucionara predstavljen je u 22. tačke, kojima se pozivalo na unutrašnju autonomiju Vlaške. Zatim, garanciju Evrope da će Vlaška ostati slobodna, ukidanje kmetstva i privilegije Bojarda, pravo na izbor Princa, skupštinu sastavljenu od svih društvenih slojeva, slobodu štampe, emancipacija Jevreja i manastira, i pravo na sazivanje skupštine, ali nije pominjano ujedinjenje sa Moldavijom.
23. juna grupa revolucionara iz Vlaške primorala je Princa Bibescua da sankcioniše revolucionarni program i da imenuje privremeni parlament. Nije imao hrabrosti da podrži reforme niti odlučnost da ih uguši. Dva dana nakon toga Bibescu abdicira, sutradan privremene vlade Islaza i Bukurešta su se raspale.
27. juna narod se sakupio na preimenovanom trgu „Trg Slobode“ u Bukureštu pružajući time podršku privremenoj vladi. Učesnici su položili zakletvu i usvojili nacionalnu zastavu sa natpisom „Pravda i Bratsvo“. Oformljena je komisija koja bi išla od sela do sela objašnjavajući program o reformama običnom narodu kako bi pridobili njihovu podršku za dalji revolucionarni pokret.
13. septembra Otomanske trupe zauzimaju glavni grad Vlaške. Dva dana kasnije Careve trupe prodiru u Vlašku a revolucionari odlaze u izgnanstvo. 18. septembra revolucija u Vlaškoj, uzdigla se po poslednji put. Ion Bratianu je poveo demostrante ispred ruskog konzulata u nameri da spali pre-revolucionarne propise zajedno sa registrima bojarskih porodica. Pored toga srušen je spomenik podignut u čast grofa Kisileva, komandanta ruskih okupacionih snaga u Vlaškoj i Moldaviji. Oruđe regulacionog sistema je bilo uništeno.
Nedelju dana kasnije, 25. septembra, Porta šalje trupe koje, uprkos žestokom i krvavom, otporu rumunskih snaga, blizu Deaul Spiriia, uspevaju da okupiraju Bukurešt. Ulaskom ruskih trupa, 28. septembra, revolucija se okončala.
4 TRANSILVANIJA
Transilvanija je činila veliku pokrajinu u habzburškoj monarhiji. Beč je određivao guvernatora kao i komandanta imperijalne vojske u tom regionu. Glavni cilj mađarske elite je bio da spreči kontrolu Habzburga nad Trnsilvanijom, kako bi je pripojili novom mađarskom kraljevstvu. Rumunima, koji su sačinjavali 60% populacije u ovoj pokrajini, zabranjivan je pristup u skupštini, u kojoj su učestvovale samo 3 privilegovane nacije: Mađari, Saksonci i Sekelji, a takođe ih je bilo jako malo u administraciji i centralnim ustnovama. Time su Rumuni bili potiskivani kako politički tako i socijalno.
Rumuni su , kao i druge nacionalne manjine u Mađarskoj, sve više bivali svesni potrebe da odbrane svoja nacionalna prava, tražili su da se njihov jezik, religija i nacionalnost priznaju. Ubrzo su postali svesni da, ukoliko bi se Transilvanija ujedinila sa Mađarskom, ne bi naišli na razumevanje.
30. aprila 1848. dogodilo se prvo narodno okupljanje Rumuna iz Transilvanije u Blažu u kome je učestvovalo oko 4 000 ljudi. Simon Barnutiu, jedan od vođa revolucionara, je tim povodom objavio da je došlo vreme da rumunski narod povrati svoja prava i da se oslobodi okova.
U medjuvremenu rumunski, kao i mađarski i sekeljski seljaci počeli su da prkose zemloposednicima. Zauzimali su polja i šume i odbijali da rade bilo kakve poslove za aristokratiju.
Na drugom okupljanju u Blažu, na kome je prisustvovalo oko 40 000 ljudi, kako iz Transilvanije tako i iz Moldavije i Vlaške. Formiranjem „Narodne Peticije“, od 16 tačaka tražena su prava rumunske nacije i jednakost sa ostalim nacijama u Transilvaniji. Drugi zahtevi su se odnosili na upotrebu narodnog jezika u zakonodavstvu i administraciji, autonomiju rumunske crkve, ukidanje kmetstva, uspostavljanje više ekonomske i političke slobode, širenja rumunskog jezika i formiranje rumunske narodne garde.
29. maja potvrdili su uniju Mađarske i Transilvanije. Suočen sa revolucijom u Beču, Habzburški Imperator Ferdinand I, odmah je, 10 juna, ratifikovao uniju. Zbog toga, kao i zbog odluke Martovske konferencije da odloži ukidanje kmetstva u Transilvaniji, intenzitet pobune seljaka protiv plemstva, sve se više pojačavao, i sve više i više poprimao nacionalni karakter. Usledila su hapšenja i ubistva desetine seljaka. U među vremenu vojska Imperije je nekoliko puta upotrebljavana protiv pobune seljaka.
Od 14-28. septembra treća skupština Blaža sazvana je sa Barnutijem na vrhu. Ovog puta je učestvovalo oko 60 000 naoružanih seljaka, jasno odbijajući ujedinjenje Transilvanije sa Mađarskom i zatraživši aboliciju kmetstva i pravo na izbor skupštine, koja bi predstavljala Transilvaniju tj. Skupštine u kojoj bi bile uključene sve nacionalne grupe. Sastanak je takodje sazvan zbog odmazde protiv ne-madjarske populacije.
18. oktobra Puncher, vrhovni komandant imperijalne vojske, biva imenovan za civilnog i vojnog vodju Transilvanije. Time je usledio gradjanski rat.
Rumuni su se sada borili zajedno sa imperijalnom vojskom protiv madjarske revolucionarne armije, a Austrija im je zauzvrat obećala da će priznati njihove zahteve.
Do marta 1849. madjarska vojska uspela je da okupira veći deo Transilvanije, sa izuzetkom nekoliko regiona pod rumusnkom kontrolom. Snage Avrama Ianku-a, na planinama Apuseni, uspešno su pružale otpor. O Kosutovoj odluci, da se neprijateljstva izmedju Rumuna i Madjara okončaju, raspravljano je 10. avgusta. Madjarska vojska i Iankuove trupe, koje nisu doživele nijedan poraz, su se predale. Rumunska revolucija u Transilvaniji je time okončana.
5 UJEDINJENJE MOLDAVIJE I VLAŠKE
Kao posledica revolucije zadat je jak udarac feudalizmu i stvoreni su uslovi za razvijanje kapitalističkg društva i građenje moderne Rumunije. Nakon nje borba za ujedinjenje naglo raste i poprima nove proporcije. Nakon Krimskog rata (1853-1856) pitanje kneževina postaje internacionalni problem. Centralno pitanje Evropske politike. Tako je nacionalna borba Rumuna bila podržavana vodećim silama u njihovom interesu.
Jedini koji su se tvrdoglavo suprotstvljali ujedinjenju bile su Turska i Austija
U kneževinam, vođe ujedinjenja se udružuju u takozvanu Nacionalnu partiju koja je polagala velike napore kako bi promovisala ujedinjenje. Nacionalna partija u Moldaviji je sačinjavala veći deo skupštine dok je ona u Vlaškoj bila malobrojnija.
Prvo se sastala skupština Moldavije, u kojoj je jedna strana podržavala kandidaturu Mihaila Strudze, bivšeg princa Moldavije, dok se Nacionalna partija još nije odlučila koga da kandiduje. Jedan deo je podržavao Vasilija Aleksandrija, međutim on je velikodušno predložio Costace Negri-a, ali su ga predstavnici zemljoposednika odbili plašeći se da bi on podelio njihova imanja seljacima. Najzad, 15. januara predložena je i prihvaćena kandidatura pukovnika Aleksandra Joana Kuze i dva dana kasnije, 17. januara, biva izabran za princa Moldavije. Za njega je čak glasala i manjina koja je podržavala Strudzu. Narod je u izboru novog princa video pobedu novog doba i protest protiv stranih uticaja i dominacije. Vođe nacionalnih borbi za ujedinjenje odlučuju da imenuju budućeg princa Moldavije za tron Vlaške.
Izbornim telom u Vlaškoj su dominirali konzervativni članovi, tako da je bivši princ Gheorghe Bibesku imao najveće šanse da bude odabran. Vođama liberalno-radkalne stane je bilo jasno da bi samo pritiskom narodnih masa na konzervativni deo glasača mogli da postignu željeni rezultat. I pored mera koje su vlasti preduzele kako bi sprečile ulazak seoskog stanovništva u Bukurešt, 2. februara počele su da kruže glasine da se 60 000 seljaka sprema da uđe u grad. Zabeleženo je da je veliki broj seljaka prodro kroz sve kapije grada u isčekivanju da vide kako se želje naroda ostvaruju. Na dan izbora narod se skupio u dvorište oko zgrade u kojoj je zasedala skupština. Jedan deo mase je čak ušao u hol skupštine pa čak i u kancelarije.
5. februara 1859. skupština Vlaške bira za princa istog čoveka koji, dve nedelje ranije, beše odabran u Moldaviji, Aleksandra Joana Kuzu.
6 Literatura:
* Bolovan, Ioan et al. 1996. A History of Romania. Iaşi: The Center for Romanian Studies.
* Durandin, Catherine.1989. Revolution a la francaise ou a la russe. Paris: PUF.
* Platon, Gheorghe. 1978. 1859 The Union of the Romanian Principalities. Bukureşti.
----


Увод у ботанику/Глава 2

1 Биљна ћелија
Ћелија је основна јединица грађе и функције свих живих бића. Скуп ћелија сличног или истог изгледа, ембрионалног порекла и функције назива се ткиво. Биљна ћелија је посебан тип еукариотских ћелија, присутан код биљака (''s.l.''), који се карактерише одсуством центрозома и присуством:
* ћелијског зида са спољашње стране ћелијске мембране, који представља својеврсну околоћелијску средину биљној ћелији, а даје јој чврстину и облик;
* великом центрaлном вакуолом, пуном воде и колоида која омогућава одржавање тургоровог притиска и служи као јединствена органела за магацинирање и одигравање метаболичких процеса;
* плазмодезми, пора у ћелијском зиду кроз које су цитоплазме суседних ћелија у континууму;
* пластида;
* глиоксизома код ћелија неких семена.
2 Морфолошки и функционални типови биљних ћелија
Најједноставнији облик биљне ћелије представљен је паренхимским ћелијама, у којима се одвијају најелементарније метаболичке и репродуктивне функције биљака. Паренхимске ћелије су изодијаметричне, често без секундарног ћелијског зида. Постоји неколико типова паренхимских ћелија, зависно од функције коју врше у биљци:
* ћелије хлоренхима (фотосинтетички паренхим) - ћелије са многобројним хлоропластима, најчешће у листовима и површинским ткивима стабла;
* паренхимске ћелије за магацинирање воде - садрже велике вакуоле са доста воде;
* паренхимске ћелије за магацинирање резервних материја - садрже бројне пластиде и ћелијске инклузије и депозиције;
* паренхимске ћелије сржних, дрвених и кориних зракова - уметнуте између проводних ћелија, служе за магацинирање, али и провођење воде и материја у радијалном правцу.
Прозенхимске ћелије су издужене и најчешће призматичне ћелије, диференцијаније су у односу на паренхимске, а обухватају многобројне типове ћелија:
* епителне ћелије - пљоснате, плочасте ћелије које покривају површину биљке и луче заштитну кутикулу;
* коленхимске ћелије - механичке ћелије са различито задебљалим зидовима;
* склеренхимске ћелије - механичке ћелије, у зрелом функционалном стању мртве;
* трахеиде - проводне ћелије ксилема, поседују задебљале ћелијске зидове, филогенетски старији облик ових ћелија су ''хидроиде'' маховина;
* ситасте ћелије - проводне ћелије флоема са многобројним перфорацијама на попречним зидовима које омогућују функционисање;
* ћелије пратилице - помоћне ћелије флоема, омогућују функционисање несамосталних зрелих ситастих ћелија;
* ћелије плуте - ћелије секундарне коре које имају суберинизоване ћелијске зидове.
Меристемске ћелије су посебан тип ћелија, граде примарна (ембрионална и меристемска) ткива, тотипотентне су и од њих настају све остале ћелије.
Репродуктивне ћелије - гамети - сперматозоиди и јајне ћелије, настају редукционим деобама и имају улогу у полном размножавању биљака.

Викикњиге:Полица са књигама за биологију


Слани штапићи

7 кашика масти умутити и додати 1 јаје и 1 жуманце, 1 шоља млека са мало квасца и 1/2 кашике шећера. Замесити тврдо тесто. Оставити га да нарасте. Разви и сеци. Умутити беланце и премазати штапиће, посолити их, посути кимом или сусамом и пећи.


Увод у ботанику/Глава 1

Ботаника је грана биологије која се бави научним проучавањем биљака. Име потиче од грчке речи βοτανικός, botanikós - који се односи на биљке (βοτάνη, botánē - трава, биљка). У новије време често се означава и терминима „наука о биљкама" и „биологија биљака". Обухвата више дисциплина које проучавају изглед, грађу, раст, развиће, репродукцију, метаболизам, физиологију, обољења, екологију, сродност и еволутивну историју биљака. Традиционално, ботаничари су истраживали све организме који нису били означени као животиња (на пример, сви они који воде сесилан начин живота, врше фотосинтезу). Напредак у познавању ових „специјалних" организама, нарочито микроорганизама, довео је до одвајања засебних грана од ботанике - у првом реду микробиологије и микологије. Још увек је, међутим, широко распрострањена пракса описивања ових не-биљних организама у уводним курсевима ботанике.
Ботаника, као једна од наука, користи се научним методом у истраживањима. Ботаника се користи како посматрањем, тако и компаративним, историјским и експерименталним методама. Неке од ових метода су: сакупљање и похрањивање биљног материјала у хербаријуме, посматрање у природним и вештачким условима, експеримент у природи и ботаничкој лабораторији, математичка обрада добијених података
1 Дефинисање биљака
Као и многе друге речи које су у широкој употреби, биолошки термин биљка је тешко дефинисати. Историјски, биљкама су сматрани сви организми који се не крећу активно (бактерије, вируси, гљиве, алге, сунђери, зелене биљке), али се овакав концепт биљке изгубио са развојем ботанике. Биолози су временом дефинисали и читаво еукариотско царство биљке (Plantae), али границе овог царства у односу на друге организме се често померају.
Да ли су само припадници царства Plantae биљке? Које су то основне карактеристике које организам мора да поседује да би био назван биљком?
У царство биљака се по савременом схватању убрајају групе зелених алги (Chlorophyta), црвених алги (Rhodophyta), мале групе Glaucophyta, и као најзначајнија група копнене биљке (Embryophyta). Ове групе карактерише присуство примарних хлоропласта у ћелијама (види хлоропласт) као једина заједничка карактеристика свих побројаних група.
Међутим, хлоропласти (секундарни и терцијарни) и њима омогућена фотосинтеза постоје и код других еукариотских организама (других група алги). Да ли су и ове алге биљке, иако не спадају у царство биљака? Одговор би морао да буде „ДА, и остале алге су биљке". Заједничке карактеристике свих биљака би онда биле еукариотска ћелија и фотоаутотрофни начин исхране.
Широко схватање термина биљка је сасвим прихватљиво и у данашњој ботаници, иако постоји тенденција и препорука да се биљкама називају само припадници царства Plantae. Предмет изучавања ботанике би тада биле биљке и алгални еукариотски организми који припадају другим царствима (Chromista-Stramenopiles, Excavates).
2 Значај биљака
Најважнији аспект значаја биљака је у томе што везују сунчеву енергију и производе органске материје, које представљају почетну храну већини осталих организама на Земљи. Стварајући органску материју, биљке паралелно обогаћују атмосферу кисеоником. Сем за исхрану себе и домаћих животиња, људи биљке користе и у хортикултури, шумарству, преради дрвета...
3 Преглед група биљака
; Алге унутар групе Chromista
: хетероконтне алге (силикатне, мрке, златне алге)
: хаптофите
; Алге унутар групе Excavates
: еуглене
; Биљке у ужем смислу
: глаукофите
: црвене алге
: зелене алге
: Копнене биљке
:: маховине
:: папрати
:: голосеменице
:: скривеносеменице


Бог за трећи миленијум/Увод

1 Увод
Задатак овог текста је да подстакне читаоце на размишљање о будућности наше цивилизације. Очекујем да сви заједно у овом истраживању покушамо да проникнемо у смисао и сврху нашег битисања на овој планети, као и да антиципирамо бар један део наше будућности. Ако за смисао нашег постојања одговорна јесте или на то није од утицаја божја промисао; (у склопу тога одговор на питање: а шта је то „божја промисао“), човек трећег миленијума могао би промислити на посве нови начин. Ви сте баш тај Човек Трећег Миленијума, зато наоштрите перо и пишите...


Август Форел:Глава XIX

почетна страна
АВГУСТ ФОРЕЛ: ПОЛНО ПИТАЊЕ
----
ГЛАВА XIX: ПОГЛЕД НА ПРОШЛОСТ И БУДУЋНОСТ
0.1 Утопија и остварљиви идеал.
Утопијом ce може назвати сваки идеални пројект друштвене будућности, који, саграђен маштом једног човека, нема здраве и стварне основе, који ce судара с људском природом и с резултатима искуства, и који, према томе, нема изгледа на успех. Али конзервативни и буржоаских духови, који живе од предрасуда и вере y ауторитет, радо називају утопијом и сваки идеал, који није био узакоњен и озваничен временом, навиком, обичајима или каквим ауторитетом. То je дубока заблуда, која би, кад би увек владала, препречила пут сваком друштвеном напретку.
Што ce тиче идеала, будућност ће бити y стању, да учини много напредака, које прошлост није познала. У том погледу Бен Акиба није имо права да каже да „ништа под небом нема новог". Међународни саобраћај, општи поштански савез, укидање робовања y образованим земљама, вештачко хр-њење новорођене деце, асептична хирургија, телефон, безжична телеграфија, ваздухопловство, сумарени итд. представљају остварене напретке, који ce некада нису ни помолили на видику човечанства, и који би давали тада утисак неостварљивих маштања тј. утопија.
Зашто би на пр. општа употреба међународног говора и укидање рата између образованих земаља, биле утопије ? Најразличније расе говоре већ енглески, a све би могле да науче есперанто. У унутрашњости великих земаља, као y Немачкој, Француској итд. месни или покрајински ратови између феудалних господара (у малој Швајцарској чак и између кантона) престали су већ одавно. Зашто би све међународнији савез између људи био немогућ?! Само je предрасуда y стању да то јогунство подржава.
Зашто би, y друштвеној области, забрани извесних наркотичних субстанци (уколико су средство за уживање), a које полако трују читаве нације као алкохол, опијум, хашиш, — била утопија ! Зашто би то исто било и са економском реформом, коју траже социјалисте тј. с праведнои поделом надница, помоћу, на пример, кооперативног система или помоћу свођења приватног капитала на најмању количину! Не видим разлога, да je то немогућно.
То су све ствари, које су, саме по себи, сасвим могућне човеку, a чак неопходне природном и напредном развићу човечанства. Само предрасуда старих обичаја, ослоњена на конзервативну упорност осећања, опире ce таквим предлозима и покушава да их исмеје, називајући их утопијама. У својој кратковидости та предрасуда не види промену, која ce извршила y друштвеним односима људи на земљиној лопти или не оцењује ту промену по прзвом досегу: она није y стању да ce одвоји од својих старих идола.
Зашто би, најзад, разумне реформе y полној области биле утопије, теже да ce остваре него вештачко храњење — тако добро подешено данас — новорођене деце, које њихове мајке не могу да доје, теже, него садашњи триумфи хируршких операција, теже, него серотерапија, предохрано калемљење итд.?
Исто онако као што кратковиди и далековиди носе наочаре илн као што ce онај, који нема зуба служи вештачким, исто тако болесни и наследно оптерећени људи могу савршено употребљавати y обљуби презерватив, како би ce избегло рађање рђавог потомства. Иста средства ce могу употребљавати да би ce женама дало времена да између сваког порођај]а приберу изгубљену снагу.
Кратак преглед књиге. — Изнесимо y неколико речи 18 глава ове књиге:
*а) У главама I—V упознали смо природну повестицу, анатомију и функције полних органа, као и психологију полног живота. *б) У глави VI изнели смо, највише према Вестермарку, кратак гфеглед етнографије и повсснице полних односа код разних људских народа. *в) У глави VII покушали смо, да, с једне стране, прикажемо зоолошко развиће полних живота, кроз лозу наших животињских предака, a, c друге, да укратко опишемо лично ра-виће или ток људског полног живота од рођења до смрти. Тиме смо желели да покажемо читаоцу две врсте извора из кога, сваког тренутка нашег живота, избијају наша полна осећања и осећаји: наследни или филогенетички извори, и стечени или прилагођени извори.
*г) У глави VIII описали смо болесне изданке полног живота, јер ce они много дубље, но што ce мисли, мешају y наше друштвене односе
*д) У главама IX—XVIII објаснили смо, најзад, односе полног живота са најважнијим областима човечјег осећања и интереса: однос полног живота са сугестијом, новцем и својином, са спољашњим погодбама живота, с вером, с правом, с медицином, с моралом, с политиком, с политичком економијом, с педагогијом и са уметношћу. Узгредно, бацили смо поглед на друштвене установе и обичаје, који зависе од тих односа.
Ако укратко изнесемо добивене резултате, y стању смо, да из тога извучемо један низ закључака, које ћемо поделити y две групе.
1 А. НЕГАТИВНИ ЗАДАЦИ.
1.1 Укидање посредних и непосредних узрока полних преступа и зла, и узрока друштвених насапрамних недостатака
1.1.1 Корупција.
Корупција, y коју je полуобразованост гурнула човечанство, олакшавајући јој средства за задовољавање њене безумне страсти уживања, — одржавана je баш том страшћу. Иа крају крајева, неограничено одавање јединке уживању и наслади не може ce сложити са добром и напретком друштва. У томе лежи сва тешкоћа. Потребно je да боље друштвено устројство вештачки укочи ту страст насладе, подижући истовремено друштвену вредност људи тј. њихов алтруизам или друштвени нагон (њихова етичка осећања). Само ce први од та два циља може одмах постићи. Али смо видели, да je човек y стању, да други припреми y будућности, јер се ваља чувати занемаривања ма ког од чиниоца друштвеног спасења.
Познали смо најглавније корене полне дегенерације, коју нам je полуобразованост, о којој смо говорили, донела y уздарје. Кажемо полуобразованост, јер je наша садања култура y ствари још много непотпуна: само ce поврцио дотакла народне масе.
Људи више културе много су боље поднели болести младости цивилизације него масе без васпитања. Баш та истина треба да нам удахне храбрости и поверења y будућност, y којој права виша култура духа треба да буде ужитак свих. Корени дегенерације, онакви какве смо ми приказали, удружени су, било посредно или непосредно, с полним животом. Дужкност нам je, да им објавимо истребљивачки рат, a да ту борбу не прекинемо све док их не сведемо бар на природну и првобитну најмању меру. Ваља, дакле, тражити пре свега ове друштвене борбе, како би ce постигле наспрамне реформе:
1.1.2 Борба против новчаног култа.
Познали смо, колико y глави VI, толико и y глави X, прве изворе дегенерације y историјском развићу човечанства и његовог полног живота. Ти ce извори састоје y искоришћавању човека човеком, y жељи за поседом великог богатства и моћи, који постају опет извор брака отмицом или куповином, извор проституције и свих савремених пречишћености, помоћу којих ce гаји страст полне насладе, захваљујући моћи новца.
Свештеници и присталице Мамона лажу кад говоре, да је златно теле, њихов бог, најмоћнији подстрек рада и битни покретач сваке културе. Кад мало изближе погледамо, видимо, да јо то супротно. Генијални научници, мислиоци, проналазачи, уметници раде гоњени својим нзследним нагоном тј. истинитом амбициозном потребом за идеалом и сазнањем. Мамонове ученике може човек онда видети, намештене y заседи позади својих бусија, како пожудно вребају проналаске и творевине људи, како им постављају замке и како им отимају не само плод њихова рада да би ce обогатили, него често част и име, како би ce могли испрсити нз њиховом месту захваљујући гадним сплеткама. Умна крађа и плагијат придружују ce новчаној крађи. Ето славних подвига „мамонизма"! Треба га изблиза видети на делу да би ce упознала препреденост с којом он ради! И то би, говоре нам, био једини подстрекач људског рада, a тиме и културе!! Ми y то не верујемо. Необуздано надметање за зарадом нагони, несумњиво, људе на грозничаву делатност. Ta врста марљивости, готово увек удружена са страшћу за насладом и влашћу, ради да би једино постигла средства да ce та страст задовољи. То je нездрави „аривизам". Потребно je, да друге покретачке снаге ступе y дело, како би ce подстакао људски рад. На нашу срећу, те снаге постоје. Tpteбa их само тражити и покренути, јер без рада, признајемо, не може постојати ни културе ни друштвеног напретка, ни среће.
Култ златног телета, употребљавање нагомиланог блага као средства да ce искористи туђи рад y саможивом и користољубивом циљу, — представља први и главни корен друштвене дегерације, браки куповином и брака због новца, први и главни корен проституције и целокупне њине одвратне поворке. Ако човечанство не уништи тај корен, никада неће успети да очисти и излечи своје полне односе. Борба против савремених и претераних права, које je закон дао приватном капиталу и против злоупотреба, које из тога произилазе, представља један од првих и главних неопходних задатака да би ce посредно постигло асенирање полних односа. Нек ce погледа само докле je мамонизам довео Америчке Сједињене Државе: до гадне корупције, трустова, милијардера и дегенерације.
1.1.3 Борба против употребе опојних пића.
Навика употребе наркотичних отрова, a пре свега алкохола одводи, као што смо видели y главама I, VIII, X и XI, до озбиљне телесне и моралне дегенерације људи, која не само што сналази оне, који пију, него и њихове клице, a тиме и њихове потомке. Ту дегенерацију смо назвали бластофторијом. По својој природи, бластофторија je присно везана за полне феномене. Захваљујући њој, разорно дејство отрова, који прибављају насладу, може ce проширити на многобројне генерације.
Један једини коренити лек, могао би ce лако применити, када људи не би били толико робови својих навика и предрасуда, као и капитала и страсти за уживањем. Сви наркотични отрови, a на првом месту дистилисана и преврела пића, требало би, да ce искључе из средстава за уживање и да ce ставе y апотеку, где би још могли да ce употребљавају као лекови, са извесном обазривошћу. Осем тога, алкохол ce може задржати и y индустрији.
Наука je доказала, да мождана узетост (парализа) последична алкохолном опијању, — чак и y најпристојнијем облику и y најумеренијем степену „тек што одвеже језик" — поремећује већ здруживање мисли, распарчајући их и чинећи их површнијим. Особа, која ce опија, то и не примећује. Ta лака мождана узетост ствара y човеку тренутно, пријатно и весело осећање, на које ce он брзо навикава. Тако ce у њему ствара час слабија, час јача потреба за поновном употребом пића, што га y његовој слабости и несвесности, нагони да стално понавља, често повећавајући дозу. Већина наркотика, a нарочито алкохол, дистилирани или преврео, имају за својственост да пре свега надраже полни прохтев на животињски начин и да тиме натерују на најбесмисленије и најодвратније преступе, ма да ослабљују стварну полну моћ. Пролазна наслада, коју прибављају те супстанце, није ни од какве стварне и трајне користи, док као последицу доноси најстрашније личне и друштвене беде.
Установе тако званог потпуног уздржавања (апстиненције) од сваког алкохолног пића, предузеле су истребљивачки рат против свих отрова, који служе као средства за уживање, y колико je искуство доказало њихову друштвену опасност. Надајмо ce, да ће те установе успети y току времена, да однесу победу за победом, као што су то већ постигле y извесним северним земљама. Исланд je већ на целокупном свом земљишту забранио продају и увоз сваког дистилисаног или преврелог пића, a Северна Америка тек што то није учинила. Онда ће и други главни корен дегенерације полног прохтева и живота бити уништен.
1.1.4 Еманципација жене.
Трећи извор полних аномалија има за узрок, неједнакост права полова. Само потпуна еманципација жене може га уништити. Ни код једне животиње женка није предмет мужјаковог искључивог поседа. Нигде y природи не срећемо ропски закон, који силом подвргава један пол другом. Чак код мрава, где je мужјак због свог умног инферијоритета, необично зависан од радница, оне га ничим не присиљавају, те je он y стању да ce еманципује, чим то пожели. Уосталом, раније смо побили аргуменат, који ce оснива на умној потчињености жене човеку (види крај глави III).
Еманципација неће да претвори жене y људе, него просто жели, да им врати њихова људска права, рекао би чак њихова природна животињска права. Она не жели никако, да одузме женама рад или да их од њега одвикне. Бесмислено би било исто тако одгајивати жене као размажену децу, као што би било сурово и неправедно, да ce c њима грубо поступа као са товарном стоком. Дужност нам je, да им вратимо независан положај, са свима правима, дужностима и одговорностима, које одговарају њиховом нормалном положају у друштву.
Њихова полна улога нарочито je важна, па чак и y толикој превази, да им даје право на највише претензије y тој области. Не желимо да понављамо оно, што смо рекли y глави XIII, него желимо просто, да одлучно изјавимо, оснивајући ce на најочевиднијим фактима, да ће и трећи главни корен садашњих полних злоупотреба бити уништен, чим жене буду стекле y друштву једнака права и дужносги с човечјим (разуме ce према полним разликама) тј. чим буду y стању да, слободно, на свој начин, према свом женском генију, исто онолико одлучно колико и људи, — утичу на судбину заједнице. Потпуна еманципација жене сачињава наш трећи главни постулат. У томе смо потпуно y сагласности с Вестермарком, с филозофом Ш. Секретаном и с другим угледним личностима. Срећом, захтев који je формулисан много раније (1905 год). пре светског рата, данас ce (1919 г.) нагло остварује y целом свету.
Разлика, која постоји између полова не представља никакву разумну победу, да би човек приграбио себи сва друштвена и политичка права. Спољашњи свет и ближњи од којих и за које живимо и телом, и душом, истоветни су и за човека и за жену. На тај начин, чак и тамо, где je мисаоност једног пола виша од мисаоности другог пола, тај пол не може из тога да извуче право спречавања слободе живота и рада другом полу према његовчм личвом генију.
Извесно je, да су оба пола с много гледишта различни. Свако законско, па према томе и вештачко насиље једног према другом, има као последицу: кочење слободног развића оба пола. Сваки од природе има право да посматра и да асимилира свет, према свом духу. На тај начин, свако ће бити y стању, да своју личност развија тако, да ce она не угаси и не закржља као личност какве домаће животиње y обору. Само право јачег, обучавано и неговано несвесном и ограниченом предрасудом, може да занемарује и да пориче ту истину. Законска спутавања, која намећемо жени, њеној мисаоности, целокупном њеном, a нарочито брачном животу, ма да нас она не повређује нити дира, немају ничег заједничког са оправданим спутавањем које, закон мора да предвиђа против повреда, од сгране појединачног егоизма, који повређује, туђа мли друштвена права.
1.1.5 Борба против предрасуде и ауторитета предања.
Други један непријатељ ce још опире свакој предложеној реформи. По несрећи, он je тако дубоко укорењен и уврежен y људској природи, да ce његово поступно слабљење може очекивати само од лаганог побољшавања људске каквоће.
Хоћу да говорим о поворци предрасуда, традиционалних обичаја, мистичних празноверица, верских догми, моде итд. Требало би нам много страна моралне придике, кад бисмо хтели да набројимо и да сузбијемо све мане, које су непрекидно стваране и одржаване бедном тежњом људског духа, да озваничи све, што je од старе традиције и да га сматра као непоколебљивим. Као сведока узимамо немачког песника Шилера, који ово ставља y уста Валенштајну (Валенштајнова смрт чин I, иојава V): „Бојим ce невидљивог непријатеља, скривеног y дну човечјег срца и који ми, страшан само због своје полне стрепње, даје отпора. Не бојим ce живог и снажног непријатеља, већ оног ниског и гадног увек минулог духа, који сад нестане да ce опет врати: који ће сутра бити закон, јер je то данас био. Човек je саграђен од маленкости, a навика му je дадиља. Тешко оном, који ce усуди да дирне y његове старе споне, y наслеђе предака, које му je тако драго! Година има на њега снагу, која све благосиља. Све што седи, за њега je божанско. Буди власник и бићеш y своме праву; гомила ће те сачувати као свету реликвију!"
Предрасуда, вера y ауторитет, вечно право свега оног, што je минуло, мистицизам, итд. стављају ce сa свесним или несвесним лицемерством, a помоћу мање више провидних софизама, y службу најнижих људских страсти, y службу злобе, мржње, таштине, тврдичлука, похоте, оговарања, властољубља, лености и свега осталог, и покривају све то светим и пречасним огртачем старих навика, како би што боље озваничили њихову гадост, ослањајући ce на ауторитет оног, што je прошло. Нема бестидности која на тај начин није оправдана, слављена, па чак и обожавана.
Никада нећу заборавити дискусију, коју сам неколико дана водио на једном прекоокеанском броду са неколико личности из француског католичког племства. Ta cy господа почела y мом присуству да бране најодвратније преступе и злоупотребе, да подражавају најневероватније парадоксе и бесмислице и то са упорношћу, којој нема равне. Слушалац без прелрасуда, могао ce озбиљно питати, да ли ce не шале. Не. То je било њихово дубоко, озбиљно мишљење и они су га бранили са онолико исто убеђења са колико присталице двобоја бране, њихов, такозвани закон части, па ма како он био бесмислен.
Убеђен сам, да ће једино увођење научничког духа, индуктивне и филозофске мисли y школе и y опште y народне масе, бити способно да постепено и успешто сузбија бесмислено и папагајско понављање, које ce рађа y обожавању ауторитативних доктрина и предрасуда, основаних на светости онога, што je старинско.
Разуме ce, да ми не смемо пасти y супротну крајност и примити, без контроле, све што ce хвали као реформа или новина. Научничка оштроумност састоји ce y непристрасном одабирању правог од лажног, y задржавању првог, a y одбацивању другог, па било да ce тиче нових или старинских ствари.
Довољно смо већ говорили о предрасудама и застарелим обичајима, које треба прво да сузбијамо y полној области. На то ce више не враћам. Целокупна категорија тих узрока зла, категорија, која игра велику улогу и y другим областима људског живота, може ce сузбити само помоћу оружја праве науке, удруженог са оружјем темељитог и слободног васпитања омладинског карактера.
Хтео сам да још једанпут овде нагласим апсолутну потребу огорчене борбе на овом земљишту. Због тога, потребно je, даг научници с времена на време изиђу из свог кабинета и да блесну својом светлошћу y мрачном вртлогу људског друштва. Треба да суделују y друштвеној борби, ако не због чег другог, a оно због тога, да не би изгубили, затварајући ce све више y искључиву ерудицију специјалисте, сваки додир и свако разумевање оног, што ће вечно бити људско.
Наредни захтеви ce односе на делимичније лутање и опасности.
1.1.6 Борба против порнографије.
У главама V, X и XVIII говорили смо о порнографији, a y глави XVIII о њеној великој опасности по развитак нормалног полног живота код омладине. Ma да порнографија, великим делом, дугује своје порекло и свој развитак мамцу y виду ћара, не треба ипак занемарити да мушки еротизам пружа руку трговачком интересу, како би потпомогао порнографију. Дужност je друштва да сузбија порнографске производе нездравог еротизма, не наносећи ипак ни најмање вреда правој уметности. Полни прохтев човека je y средњу руку снажан; може ce чак рећи, да je и сувише снажан y поређењу са друштвеним потребама расплођавања. Сасвим je излишно, да ce он вештачки голица, да му ce пружа нарочито одгајивање и да ce на хиљаду начина појачава. Борбу против порнографије, треба, дакле, уздићи на степен друштвене дужности.
Не заборавимо, ипак, да ће ce порнографија успешније сузбијати, ако испунимо четири ранија захтева и ако уздигнемо уметнички идеал и осећања човека, него помоћу непосредно насилних мера.
Употреба тих мера треба да буде ограничена на неопходност тј. на најпоквареније и најбестидније производе порнографа.
1.1.7 Политика и полни живот.
Спомињем овде, сећања ради, мешања политике y полни живот, a нарочито утицај полних чинилаца на политику. Разуме ce, да треба сузбијати свако непотребно мешање државе y полни живот појединаца помоћу неоправданих закона и прописа, као и сваку интервенцију јавне силе y природним полним потребама човека, y брак итд. тамо где ни један лични или друштвени интерес није повређен. Много je теже спречити притисак полних симпатија и антипатија, a нарочито притисак љубавних страсти, на политику, администрацију итд.
1.1.8 Борба против венеричних болести.
Огорчена борба треба да ce поведе против венеричних болести и против болесног изопачења полног прохтева. Све што je y томе потребно рекли смо y глави VII, XIII и VIX. С полним зликовцима треба да ce поступа по патологији полног прохтева, a слично као и са первертирцима, јер ce ту готово увек тиче неправилности људског мозга, које ce не могу поправити, ни одстранити казнама, нити другим казненим мерама.
Засада једини су могућни лек заштитне мере колико лекарске толико и административне, које предузима друштво од опасних особа, дегенерисаних y полној обласги. Насупрот, треба ce y будућносги потрудити, да ce таквим особама спречи расплођавање и да ce помоћу нашег другог захтева избегну узроци бластофгорије, која ствара све нове сличне јединке.
1.1.9 Борба људских раса.
Остаје нам најзад и последњи необично озбиљан и шкакљив захтев, о коме смо већ говорили y два, три маха. Како ће наша аријска раса и њена образованост избећи опасност преплављања и истребљивања невероватном плодношћу других људских раса? Треба бити слеп, па не видети ту опасност. Да би ce оиа по правој мери оценила, није довољно метнути на једну страну „дивљаке" и „варваре", a на другу „цивилизоване". Питање je много сложеније. Многи дивљи или полудивљи народи брзо ce гace због просечне неплодности. Европљани су им донели толико алкохола, венеричних болести и других рана, које их pазједају, да необично нагло нестају, немајући кад ни да ce приберу, ни да даду отпора. Такав je случај с Ведима, с Тодима, с Црвено-кожцима Северне Америке. са Аустралијанцима, чак и с Малајцима и с многим другим.
Ствар стоји сасвим друкчије с Црнцима, који су необични отпорни, врло плодни и који ce прилагођавају и обучавају свугде образованим обичајима. Они, који мисле да су црнци способни да сами собом стекну или само да сачувају неку вишу цивилизацију, не претрпевши филогенетички мождани преображај, могу ce сматрати за утописте. Изгледа ми, да je сувише очевидно, да би требало да су Црнци, од кад су већ под утицајем европске културе, сто пута показали способност да ту културу приме и да ју независно, према свом сопственом генију, развију, кад би њихов мозак био за то способан. Уместо тога Црнци из унутрашњости острва Хајити, које je Француска некада цивилизовала, па их опет оставила, поново су пали изузев неколико мелеза, y потпуно варварство, па су чак варваризовали француски језик, па чак и хришћанство, које им je било подарено. Нека нам ce не показује као супротан пример Booker Washington који je био мелез.
Упоредимо брзину, са којом један цивилизован или народ способан за цивилизацију, оснивајући ce на садашњим енергијама својих клица, прима нашу културу y хришћанству или ван њега! У том погледу довољно нам je, да видимо оно, што ce већ скоро 40. год. догађа y Јапану и шта чине, ма да ce много мање генија (а за исто, ако не и за дуже време), хришћански народи Балканског полуострва, ослобођени једни за другим фаталистичког и тешког турског јарма на пр.: Срби, Румуни, Бугари и Грци. И сами реформисани Турци потпадају под Ислам.
Вредност дрвета ce познаје по његовим плодовима. Јапанци су способан и цивилизован народ, те тако треба да буду и сматрани. Црнци, напротив, то нису, тј. способни су само за сасвим ниску цивилизацију, a вештачко обучавање им je пре само спољашни изглед цивилизације, прелама их и уздиже појединачно до наших обичаја.
До које ce тачке монголска, па чак и јеврејска раса могу помешати са нашим Аријским или Индогерманским расама, a да их не истисну постепено и да их y миру не униште? То je питање, које могу само да поставим, али на које не могу да дам одговора. Кад би ce тицало Јапанаца, не би било озбиљних тешкоћа, a асимилација би била добра дошла. Али Кинези и неки други монголски народи представљају за опстанак наше беле расе очигледну опасност, коју само слепац може да не види. Ти људи једу два или три пута мање него ми, задовољавају ce за становање три, четир пута мањом запремином ваздуха од запремине, која нас већ гуши, a уз пркос томе рађају бар два пута више потомака него ми, a радећи исто толико колико и ми. Није тешко да ce разуме однос тог питања са полним и економским питањем.
Можда ћемо моћи да на време склопимо уговор с Монголима, a нарочито с Кинезима, по коме би обе расе могле да живе без узајамног уништавања на истој земљиној лопти. Брзина, с којом Кинези примају данас нашу културу, можда ће и повећати њихове погребе, a смањити њихову плодност. Већ одавна, познаваоци Далеког Истока прорекли су, да ће земља на послетку постати Кинеска. Caveant consules!
----
почетна страна


Образовање карактера

0.1 Шта се зове карактер?
1. Речју карактер означава се обично сва сума оних особености којима се одликује делатност једног човека од делатности другог, без обзира на сам садржај те делатности, која може бити глупа и паметна, морална и неморална. Ако пажљивије погледамо шта људи називају карактером, лако ћемо приметити да они не обухватају овим појмом оно што обично називају умним развојем човековим. Два лица која располажу сасвим различитом умном развијеношћу и сасвим различитом сумом знања, како по количини тако и по квалитету, могу бити врло слични по карактеру.
С друге стране, људи који су подједнако развијени и који располажу подједнаким знањем, могу бити сасвим различитог карактера. Врло образован човек може имати веома ништаван карактер, а веома необразован човек — врло јак карактер. Из свога видимо да се појам карактера изграђује углавном из посматрања особености делатности осећања и воље, независно од умног богатства или умног сиромашитва човековог. Али, уносећи осећање и жељу у појам карактера, ми обично не уносимо њихов садржај него само форму њиховог испољавања. Зао и добар, моралан и неморалан човек могу ммати подједнако слаб или јак; сталожен или бурану хладнокрван или плаховит, одлучан или неодлучан карактер итд. Према томе, у појам карактера не улази ни умно, ни морално стање човеково: не улази сам с а д р ж а ј осећања и жеља, него само форма њиховог испољавања. А пошто се делатност осећања испољава (за наше око) само у човековим радњама, у које убрајамо и сам говор, онда, према томе, морамо доћи до закључка да се појам карактера извлачи искључиво из посматрања особености човекове делатности, и то не посматрања садржаја те делатности која зависи од спољних околности као и од ума и моралности човека, него посматрања њених форми. Ето због чета ми сврставамо изучавање образовања карактера у област воље. У карактеру се управо испољава особеност рада воље код разних личности. Отуда се изрази: снага карактера или снага воље често употребљавају као синоними, мада та употреба и није сасвим правилма, као што ћемо даље видети.
0.2 Два фактора у образовању карактера
2. Али таква једнодушност људи. не постоји у погледу самог порекла карактера. Ми често чујемо да се говори о урођености карактера, а исто тако често чујемо да се говори о искварености карактера, о томе да се овакав или онакав карактер у човеку образовао услед прилика живота, као последица васпитања итд. Кад говоре о карактеру, људи га називају рђавим или добрим, али никако у оном смислу у коме говоре о добром или рђавом здрављу. Карактером човековим објашњавају се његови поступци, али му се сам карактер често приписује у грех, мада се некад извесним карактерним цртама олакшава урачунљивост поступка. Васпитање, с једне стране, препоручује да треба водити рачуна и подешавати став према карактеру васпитаника, а с друге стране — даје правила како треба васпитавати карактер у човеку. Из тога ми смо у праву да закључимо да опште-људска психологија, која у сваком случају има огроман значај као сума безбројних посматрања психолошких појава од стране људи, гледа у карактеру у исто време и нешто прирођено човеку и нешто што се форммра у њему у току његовог живота, -и такво гледиште је сасвим тачно, јер се карактер код човека формира управо под утицајем својстава која су му, с једне стране, прирођеиа, а с друге стране, под утицајем живота.
0.3 Значај карактерологије по Милу
3. Ако сматрамо да у формирању карактера учествују два чиниоца: природа човека и услови живота, онда смо дужни да испитамо колико сваки од ових фактора учествује у формирању карактера, и из тота да изведемо законе образовања људског карактера уошите који, без сумње, морају постојати. »Човечанство, каже Мил, нема општег карактера, него постоје општи закони формирања карактера«. Мил сматра да управо ти закони формирања карактера и треба да чине главни предмет научних испитивања области људске природе. А на основу чега је Мил дошао до овог чврстот убеђења, које и ми потпуно делимо, о постојању општих закона у формирању људског карактера? Јесу ли већ откривени ти закони, је ли чињеницама доказана њихова неоспорност, јесу ли они сведени у научни систем? И Мил је био принуђен да на ова питања одговори негативно. Али не може се рећи да су ови закони толико непознати да их треба само претпостављати на основу општег веровања у узрочност свих појава којима се човек руководи: у тражењу закона физичке природе колико и у тражењу закона психичких појава. Зар се не дивимо познавању карактера људи код великих писаца? И не само да ови велики писци познају законе људског карактера, него их познају оии који се диве верном цртању карактера од стране самих ових писаца. Ако не бисмо уошпте ништа знали о законима формирања карактера, онда не бисмо могли изрицати ни наш суд о томе да ли Шекспир или Молијер верно цртају људске карактере. Према томе, ми морамо признати да сваки од нас располаже широким познавањем закона формирања људских карактера. Познавајући карактер човека, ми често предвиђамо врло тачно како ће на њега деловати дати утисак, каква ће осећања и жеље изазвати у њему и у каквим ће се радњама испољити та жеља. Практична педагогика доста често, ако не увек, даје врло тачне савете како се може изменрпи ова или она црта у карактеру васпитаника. Тачност тих савета открива пракса и оии показују такође да нам нису непознати многи закони формирања људског карактера. Практична важност тих знања не може подлегати сумњи. Ми смо већ указали на њу у предговору првом делу наше »Антропологије«. Поставља се питање: зашто та знања, толико важна за практичног човека уопште и за васпитача нарочито, нису скупљена, нису сведена у јасан и лако обухватан систем! Да ли зато што их ми већ врло добро знамо, тако да не осећамо потребу да их разматрамо и проверавамо? Али безбројне омашке практичних радника уопште и васпитача посебно, које потичу углавном из непознавања закона формирања људског карактера, служе као (најбол»и одговор на ово питање. А, може бити, зато нисмо сабрали наша знања о законима формирања карактера што је то немогућно? А зашто би било немогућно? Оно што човек зна, може изразити речима, а што може изразити то може проверити и система- тисати: једна знања сматрати несумњивим, друга — подвргнути сумњи, задржати се на противречностима итд. Може ли се сумњати у практичну корист таквог скупљања, проверавања и сређивања чове-кових посматрања о томе како се формирају људски карактери? Зашто је, питамо још једном, етологија, према изразу који је дао Мил, или карактерологија у полуруском преводу, још увек наука у пројекту, мада је, разуме се, не само Мил свестан све необичне практичне важности такве науке и свег њеног значаја за вештину васпитавања?
0.4 Зашто је ова наука још немогућа
4. Одговор на ово питање даје нам делимично сам Мил. »Закони образовања карактера, каже он, јесу закони који произлазе из општих закона душе и треба да се добију као закључци из тих општих закона. Ради тога ми морамо узети известан дати низ околиасти и затим гледати какав ће бити утицај тих околности, саобразно законима душе, на образовање карактера«.Основну науку, науку о општим законима душе, Мил назива психологијом према којој ће етологија или излагање општих закона образовања карактера под утицајем ових или оних спољних сколности, претстављати изведену науку, и то тако тачну као што је математика. »Психологија је, по Милу, углавном наука посматрања и искуства; етологија је пак дедуктивна наука. Једна излаже просте законе уопште, а друга црта њихово дејство у сложеним комбинацијама околности«.
Признајући умногоме тачност Милове мисли, ми можемо извести из ње просто објашњење због чета карактерологија - и поред богатог материјала за свој садржај у општељудским посматрањима и у посматрањима таквих далековидих, проницљивих људи као што су Хомер, Данте, Сервантес, Шекспир, Гете, и поред своје неизмерне практичне важности — остаје наука у пројекту, па и сам пројект ове науке тек се сада указује нарочито јасно. Разумљиво је да се дедуктивна наука може појавити само онда кад је наука из које се она изводи већ сама више или мање стабилизована наука. А можемо ли сматрати психологију таквом науком? Истина, она већ давно проглашава себе науком искуства, која црпи сав свој садржај из посматрања и искустава; али анализирајући искуствену психологију Хербарта, Бенеке-а, Вајца, Бена и др., имали смо прилике не једном да се уверимо да, нажалост, психологија до сад иде стопама филозофских умовања и да је њен положај врло често више условљен филозофским погледом на свет писца него стварно посматрањем и искуством. Психологија се још упиње да се отргне с тог ужета на коме ју је до сада водила метафизика: свеједно да ли се та метафизика изражава сколастичким терминима немачке филозофије или терминима позајмљеним из природних наука, као код Бена и Спенсера. Када се ти напори крунишу успехом, када се буде могло говорити о психологији као о стварној науци искуства која се потпуно учврстила, тек тада ће бити могућно подухватити се да се и изведу етолошки закони.
5. Али није само психологија крива за то што је важна наука о образовању људског карактера остала до сада наука у пројекту. Мил изражава наду да ће физиологија ускоро запазити те особености у образовању мозга и нервног система које се изражавају у урођеним цртама карактера. Али желећи да се што потпуније и што скорије оствари та нада, ми не можемо а да је не сматрамо донекле сангвинистичком, ако поново размотримо учење о темпераментима, које је до сада излагано у физиологијама и антропологијама. Ово учење, које је ново време наследило још од класичне древности, до те мере није усклађено с новим физиолошким знањмма, толико је лабаво и незасновано на позитивним чињеницама, да се чак двоумимо да ли да га унесемо у фактичну антропологију. Још је Гален поделио људске карактере према четири темперамента: на сангвиничне, колеричне, меланхоличне и флегматичне. Али, као што с правом припмећује Бенеке, »то су пре обичне слике познатих карактера који се сусрећу у животу него тачна генетичка анализа духова«. Али се ни у животу ове четири врсте карактера никад не сусрећу одвојено него су увек црте једног помешане с цртама другог. Чак сваки у самом себи, анализирајући своја осећања, жеље и поступке, може приметити у једнима меланхоличну црту, у другима — сангвиничну итд., утолико пре ако буде упоређивао своја различита расположења духа. Једино способност апстракције која уочава главне црте поступка које падају у очи и пропушта ситније које им против-рече, које их слабе, омогућила је да се скицирају ови типови темперамената. Да би се те црте анализирале и довеле у какав било систем, требало би зиати чему се може приписати разлика ових црта карактера, а то ми не знамо, и поред тога што се наша анатомска и физиолошка знања не могу ни упоређивати са сазнањем класичног света.
0.5 Учење о темпераментима
6. »Учење, по коме постоје темпераменти, каже Милер, потиче из најдубље древности. Оно је изврсно и можда се ништа више не може учинити за његово усавршавање. Али основе на којима су га створшги древни, биле су такође погрешне као и њихова мишљења о основним елементима људског тела. Галенови темпераменти сангвинични, флегматични, колеричии и меланхолични били су засновани на хипотезама старих грчких филозофа о четири елемента: ваздуху, води, ватри и земљи и квалитетима који им одговарају: топлоти, хладноћи, сувоћи и влажности«. Овим елементима су одговарале у организму четири основне течности, чијим су преовлађивањем објашњавали разлику у темпераментима. »Ми бисмо мало допринели објашњешу предмета, наставља Милер, ако бисмо навели овде разне друге класификације темперамената«. Поставља се питање: одакле су древни мислиоци узели такве верне типове људских карактера, ако су их изводили из таквих погрешних основа, као што су појмови о четигри стихије света и о четири основне течности организма? Наравно не из тих погрешних основа из којих би се могли извести само погрешни закључци. Они типови, према томе, узети су непосредно из човекових посматрања самога себе и разних људских карактера, при чему су основне црте у овом или оном карактеру или поступку свођене према својој сродности у један тип. При томе стварању типова послужила је као руководство не само логичка апстракција него и поетско осећање. Ту је постојало исто оно стваралаштво, које је руководило Молијером (при стварању Тартифовог карактера, а Гогољем кад је стварао свог градоначелника. Процес тога стварања, при чему човек узима тривијалне црте од других људи колико и из самога себе, одлично је изразио сам Гогољ. Али узалуд бисте тражили Тартифе, Хамлете, Фалстафе, гогољевске градоначелнике и Хлестакове у људима који вас окружују; загледајте се лажљиво у саме себе — и наћи ћете их све. Зато они тако дубоко и обузимају нашу душу, зато нам сви ти толико различити карактери и изгледају тако истинити. Исто тако и из истог узрока задивљују нас својом истинитошћу и типови темперамената које су створили древни, али као и свако поетско стварање, примењено на стварност, одмах захтева безбројне изузетке. Да би се у темпераментима постигла стварна истина, требало би открити њихое физичгке узроке, али то, и поред свих покушаја, до сада није успело.
7. »Ми смо наравно покушавали, каже Милер, да заснујемо учење о темпераментима на основним формама органских функција и органских система, например на систему исхране, кретања, емоционалности, и да припишемо темпераменте пресвлађивању једног од ових система. На тај начин, добили смо вегетативни, раздражујући и емоционални темперамент. Али сасвим је немогућно извести душевне особености које карактеришу сваки темперамент из доминантности једног од органских система. Стварно, мишићна снага још не чини човека колеричним, а флегматичан карактер исто је тако праћен добром као и рђавом исхраном. Хладни и угајени људи нису увек флегматичари, и често се срећу врло мршава лица која су флегматична. Има колеричних и сангвиничних људи како међу пуним, угојеним, тако и међу мршавим, како међу јаким тако и међу слабим. Уопште, сви покушаји да се сваком темпераменту припише нарочито органско својство ,показало се као неуспешно«. »Нарочиту збрку у учењу о темпераментима унело је мешање патолошких болесних пајава с темпераментима. Уобразили су људи да флегматичар неизоставно мора бити дебео, блед и лимфатичан, да колерик мора бити наклоњен болести јетре итд.«. »По моме мишљешу, наставља Милер, темпераменти зависе више или мање од наклоности ка осећањима или страстима који се рађају из узбуђења или из противдејства наклоностима, тј. да је њихов узрок у различитој наклоности према стањима задовољства, патњи и жеља« Из овог доста нејасног наговештаја види се да је физиолог Милер био пре готов да пребаци питање о темпераментима на психолошку основу. А шта може рећи психологија о томе шта је урођено, о томе шта, дакле, претходи делатности свести, шта условљава карактер те делатности, а није условљено њиме?
8. После Милера настављени су, разуме се, покушаји да се темпераменти повежу с извесним чињеницама организма. Френолози су покушавали да нађу те чињенице у мозгу, у различитој комбинацији њихових делова; други су тражили њихов узрок у особености грађе тнива, у одговарајућој количини беле и сиве материје у мозгу, у саставу крви, али све то апсолутно није ни до чега довело - и Милерово гледање на темпераменте остаје све до данас најлогичније. Ми се можемо само чудити како неки психолози и педагози, који су упознати с овим трезвеним и скромним гледиштем великог научника и мислиоца, и даље говоре, напрммер, да људи нервозног темперамента морају имати мали нос и округлу доњу вилицу, људи колеричног темперамента - црне сјајне очи, кудраву косу и друге ни на чему засноване бесмислице, или да прилажу својим радовима нацртане фигуре темперамената, цртајући флегматичара неизоставно као човека који пати од водене болести а меланхоличара — од јектике.
0.5.1 Флегматичан темперамент
9.Флегматичан темперамент Милер назива умереним насупрот трима осталим. Осећања не овладавају флегматиком брзо и не развијају се у њему лако. (По нашој терминологијм, код флегматичара душевна осећања не прелазе лако у органска). Мисли флегматичара не теку спорије од мисли осталих људи и његов ум може достићи исти такав развој. Али он не треба да чини велике напоре, ни физичке ни моралне, да би сачувао своју хладнокрвност. Њему је лакше него осталима да се уздржи од брзог решења, да би пре тога размислио о њему. Од њега се не могу очекивати таква решења која излазе брзо из дубоких и живих осећања, али од њега се може очекивати све што се може постићи стрпљењем и упорношћу. Он се тешко раздражује, ретко се жали, своје патње подноси стрпљиво и мало се узбуђује патњама других. Он се не одлучује брзо на пријатељство, али је постојан у њему. Кад треба нешто постићи брзином и развијањем велике снаге за кратко време, онда га лако престижу људи осталих темперамената, али зато он тачније, сигурније постиже далеки циљ. Он увек зна шта хоће и нерадо се меша у туђе ствари. Лењост, апатија, безбрижност, досада, тешкоћа схватања — то су већ болесне појаве.
0.5.2 Колеричан темперамент
10. У умерене темпераменте Милер убраја: колеричан, сангвиничан и меланхоличан темперамент.
Колеричан темперамент испољава знатну снагу у делатности, енергију и упорност кад год се нађе под утицајем неке страсти. Његове страсти се брзо распламсавају због најмање препреке, и његов понос, љубомора, осветољубивост, частољубље - не знају за границе кад се његова душа нађе под притиском, неодољивим утицајем страсти. Он мало размишља и делује брзо, не застајући, како због тога што увек сматра да је у праву, тако и због тога што је таква његова воља. Он тешко постаје свестан својих грешака и обузет је страшћу све док га она не доведе до сопствне пропасти или пропасти других.
0.5.3 Сангвиничан темперамент
11. Код сангвиника основна тежња је тежња за уживањем, сједињена с лаком узбудљивошћу осећања и њиховим кратким трајањем. Он се одушевљава свим што му је пријатно, испољава много симпатије према другима и брзо се одлучује на пријатељство, али његове склоности су непостојање и не може се на њих сувише много рачунати. Лако га је наљутити, али он такође лако почиње да се каје. Издашан у обећањима, он их брзо заборавља ако их одмах не испуни. Поверљив и лаковеран, он воли да прави планове, али их брзо напушта. Снисходљив према недостацима друтих, он захтева такву исту снисходљивост и према својим сопственим недостацима. Лако га је умирити, он је искрен, умиљат, наклоњен, воли друштво, неспособан за егоистичке рачуне.
0.5.4 Меланхоличан темперамент
12. Код меланхолика основна наклоност јесте наклоност ка тузи. Он се такође лако узбуђује, као и сангвииик, али се непријатна осећања испољавају код њега чешће и дуже трају него осећања задовољства. Патње друтих лако изазивају његову симпатију. Он је бојажљив, неодлучан, неповерљив и лако подлеже свему што одговара идејама које њиме владају. Нерад га вређа; све му се чини да је запостављен. Препреке на које наилази у животу доводе га до очајања, лишавају енергије и чине неспособним да нађе излаз из тешкоћа. Његове жеље имају тужну нијансу, његове патње изгледају му неподношљиве и да се ничим не могу ублажити.
0.6 Недовољност овог учења
13. Загледајте се у стварие карактере који вам падају у очи, проучавајте их пажљиво, детаљно, без икакве унапред усвојене теорије, и ви ћете увидети; колико је много нетачног у овим познатим сликама темперамената. Узмимо, например, карактер Русоа и размислимо у који од четири темперамената га можемо сврстати. Он се одушевљава задовољством као сангвиник, бежи од друштва као меланхилик, раздражљив је и освветољубив као човек колеричног темперамента, брз на пријатељство и непоуздан у њему - опет као сангвиник; нестрпљив, истина, у овему, сем у ономе што га стварно одушевљава. Тешко га је, изгледа, назвати флегматиком, а међутим он тако споро и стрпљвиво ствара своја дела, да ако бисмо се држали списа темперамената, то би могао чинити само најјачи флегматик. Неповерљив и подозрив до смешнога, он чак може бити назван хипохондриком, а не само меланхоликом; али погледајте колико праве дечје веселости и поверљивости испољава он у појединим случајевима! Он је склон да се растужи, да плаче због таквих ситница поводом којих се други смеје; али његова шала је весела и заједљива. Он је снисходљив (према недостацима других, као човек крајње колеричног карактера. Његове симпатије су променљиве, а у исто време видимо да су се до дубоке старости одржале у њему наклоности и мржње детињства. А сем тота, колико личи Русо-дете, весео, поверљив, враголаст, на мрачнота старца који је побегао од људи на пусто острво швајцарског језера? Али не заборавмте да су се и Женевљани такође променили, и да подижу споменик Русоу на истом месту где су каменовали сиротот филозофа. Овде видите да је живот ума и срца измешао црте свих темперамената у најшароликију, али потпуно разумљиву слику.
14. Изабрали смо за пример карактер Русоа управо збот тога што нам његова генијална аутобиографија открива вијугаву линију овог потпуно људског карактера, са свима његовим вредностима и недостацима. А до истог резултата у погледу темперамената доћи ћете ако изучавате карактер првог човека коди вам је близак, а нарочито ако га не изучавате у једном било коме моменту, што би вас одвело најпогрешнијим резултатима, него ако посматрате како се он испољава у току дужег периода времена, ако не кроз део свој живот. Ви ћете стално сретати људе који вас изненађују променљивошћу својих наклоности и у исто време постојаношћу, жилавошћу било које од тих наклоности, људе раздражљиве у једноме и врло флегматичне у другоме, људе који лако праштају једно и који никад не праштају друго, егоисте и у исто време готове на самопожртвовање, људе који воле друштво и у исто време га избегавају итд., једном речи, наићи ћете у сваком карактеру на противречности, неслагања са познатим сликама темперамената.
15.Васпитач-критичар, више него обичан посматрач људске природе, практично се уверава да су те исте црте карактера које се приписују као урођене овоме или ономе темпераменту —врло често последица васпитање|васпитања. Иначе васпитач вам не би говорио непрестано да се дете може заплашити и учинити страшљивим, да се може учинити тупим, лењим, злим и да све то зависи од васпитног утицаја породица|породице, школа|школе и уопште живота. Међутим и васпитач зна да постоји нешто што је урођено човеку и што се ислољава у начину његовог мишљења, осећања и делатности, што доноси свако дете као нешто готово и што може бити или појачано или ослабљено утицајима живота и васпитања али не може бити потпуно искорењено, и што, у сваком случају, васпитање треба да узме као нешто готово, што је дете већ донело при самом рођењу. Из тота можемо закључити, напротив, да у знаменитим сликама темперамената постоји део истине, али ту истину није лако пронаћи.
0.7 Покушај Бенеке-а да из овог учења извуче тачне карактеристике
16.У догматске психологије и педагогике уношено је учење о темпераментима пре готово икакве анализе, и част првог покушаја да се из овог учења извуку макар неке поуздане, трајне и јасне црте урођених разлика психофизичке делатности људи, припада, изгледа, Бенеке-у. Усвојивши Хербартову теорију о образовању свега садржаја душе из претстава, Бенеке је, као што смо већ видели, био принуђен да отступи од тота учења и да припише души нешто урођено. То урођено - јесу њене основне снаге (Urvermögen). Наравно, ове основне снаге душа стално образује, али сама снага која их образује прирођена je души а уједно су јој прирођене и особености којима се основне снаге једног човека разликују од основних снага другог. Те особености састоје се: прва - у већој или мањој чврстини ових основних снага, друга — у већој или мањој пријемљивости и трећа — у већој или мањој живocти. Ове урођене особености основних снага, чврстина (Kräftigkeit), пријемљивост (Reizempfänglichkeit) и живост (Lebendigkeit) могу се налазити у једној истој душа|души у различитим спојевима, чиме се већ од природа|природе и одликује делатност једне душе од делатности друге. Наравно, ми бисмо могли указати да код Бенеке-а има скривених наговештаја да ове основне снаге и њихове особености настају из органских процеса тело|тела и да, према томе, и узрок особености које примећујемо у психичкој делатности код разних личности треба тражити у прирођеним особеностима организам|организма. Али пошто ватрени следбеници Бенекеа бране Бенеке-а од такве мисли, ми je нећемо ни приписати њему. Ми, уосталом, не схватамо од чега ту управо треба бранити Бенеке-а? Што се пак нас тиче, ми — пошто смо показали да je сасвим немогућно објашњавати чисто психичке појаве из својстава материје која су нам позната -немамо никаквог разлога да не припишемо утицају телесног организма ове особености психофизичке делатности људи, које су очевидно уpoђене, и већ само по томе пре могу бити приписане утицају тела него утицају душе.
----
почетна страна


Бог за трећи миленијум/Космос и бог

1 Космос и бог
По човековим мерилима времена, космос је скоро вечан. Међутим, ми данас знамо да космос има почетак и да ће вероватно имати и свој крај. Космос је настао пре више милијарди година у тзв. Великом праску. У њему постоје многе скупине галаксија и у свакој галаксији небројено много звезда и других космичких тела. Поред звезда које зраче светлост, постоје и звезде које више не зраче. Нормална физичка појава је да се звезда која је током времена завршила термонуклеарни процес, тј. емисију, угаси. Звезда постаје црвени џин, те бели патуљак и најзад наступа колапс тако што се материја суспензује чак испод атомског нивоа. То је процес који се већма одвија и тако настају црне рупе, чије смо присуство у свемиру открили тек недавно. Само је питање времена када ће свака од постојећих емисионих звезда да пређе у стадијум црне рупе.Гашењем и последње звезде у галаксији, цела ће галаксија постати црна рупа. Колапсом последње галаксије престаће да постоји свемир.
Космос се од свог настанка па до сада шири равномерно и удаљеност између било које две галаксије константно се повећава. Међутим, може се очекивати да ће гравитационо привлачење између различитих галаксија успоравати брзину ширења. Ако је густина свемира већа од критичне вредности , гравитационо привлачење коначно ће зауставити ширење и нагнати свемир да почне да се сажима. Космос ће у том случају колабирати до Великог Сажимања. Оно ће прилично наликовати на велики прасак, којим је космос настао.
Космос, највероватније, има своје време трајања. Космос има свој почетак трајања и крај трајања и нови почетак и нови крај и тако све до ad infinitum Ако би смо гледали хронолошки, ми сада живимо у једном интервалу пулсирајућег космоса.
Могућности да неко живо биће настави да траје из једног у други космос су никакве (или бар до сада, ни једно живо биће из ранијег космоса ту “квадратуру круга” није решило). Али за нас Земљане још има наде.
Наиме, човек по Земљи хода тек који милион година. Процес очовечења човека текао је споро, али се све више убрзавао. Од када смо закорачили у Нови век наше цивилизације, то убрзање нарочито добија у интензитету. Пре педесетак година направљен је први електронски рачунар. Тај “електронски мозак” у поређењу са човековим, још увек је скромног интелекта, али зато је његова (р)еволуција свакако далеко бржа. Пре неколико деценија рођен је компјутер а већ имамо интелигентне софтвере. Ако је све то постигнуто за неколико деценија, шта ће бити после стотинак година (при крају живота наше тек рођене деце), шта ће бити после хиљаду година... а шта ће бити док нас ово наше сунце греје?
Што се тиче нашег софтвера, данас га пакујемо на мале дискете и друге медије. Ради се на томе да га сутра пакујемо у молекулима (биолошки микрочип) а једног дана ћемо га можда спаковати у субатомском запису, које би онд био у стању да преживе и колапс Сунца... Па да ли је изчезнуће за нас Земљане неумитно? Можда и није...


Винча

Винча и њена култура
Винча је највеће и највише истражено неолитско насеље у Европи.На овом месту налазила се метропола једне богате културе.
Праисторијско насеље у Винчи годинама је ископавано,али је испитан само његов средишњи део.На истраженом простору нађено је хиљаде предмета као што су разне вазе, посуде, оруђа....Многи од тих предмета данас се налазе у музејима у нашој земљи а и у иностранству.Рад на њиховом проучавању траје са несмањеним интересовањем и данас.На основу тих предмета, као и остатка грађевина, може се поуздано реконструисати цела историја Винче.
Први део Винчине историје сачуван је само у деловима и зато није довољно јасан.На основу скромних остатака најстаријег насеља,закључује се да је Винча први пут насељена у тренутку када је култура средњег неолита ( старчевачка култура) већ прешла зенит и почела да се ближи свом крају,око 488 г.пре н.е.Како је Подунавље у то време било густо насељено,претпоставља се да су Винчу први населили колонисти у трагању за слободним њивама и пашњацима.Иако је њихово насеље било мало и краткотрајно,оставили су велику гробницу,изузетно значајану за упознавање њиховог физичког изгледа и културе.
На основу археолошког материјала може се закључити да су први становници Винче живели у добросуседским односима са својим окружењем.Најстарије насеље у Винчи није било ни ограђено,ни утврђено.Свакодневни живот сељака био је испуњен напорним радом на изради камених алатки и разних керамичких производа као и сталном бригом за усеве,стоку и улов.Средином V миленијума пре н.е.почињу ланчани покрети народа који захватају и област око Винче.Тако у додиру са новим досељеницима старчевачка кутура прераста у нову,винчанску културу.
Дух нове,винчанске културе и начина живота јасно је био изражен у архитектури.Куће су имале квадратне основе, вертикалне зидове и кров воде.Kao грађевински материјал коришћено је дрво и глина.Начин грађења унапређен је постављањем изолација од влаге,облепљивањем зидова и њиховим бојењем.Док су прве куће биле довољне за живот једне мање породице,касније су грађене велике правоугаоне грађевине са већим бројем просторија и „уграђеним“ намештајем. Континуитет културе још јаче потвђују керамичке израђевине-посуде и антропоморфне фигурине. Кроз ове израђевине испољен је висок смисао за уметничко обликовање.
У периоду између 4500 и 3800 год. пре н.е.становници Винче остварују културу која далеко зрачи и доминира овим делом Европе.Винчанска култура покривала је територију већу од било које друге неолитске културе у Европи, а поједина њена насеља,по величини и броју становника,била су већа од касније насталих првих градова у Месопотамији, Егеји и Египту. У неким насељима већа пажња се поклањала земљорадњи и сточарству,а у некима трговини и занатству.
Све ово омогућило је брз привредни успон,друштвено раслојавање и богаћење свих заједница винчанске културе.Заједнице људи које су гајиле стоку и обрађивале земљу стварале су вишкове производа,које су размењивали са суседним етно-културним групама и добијали сировине које нису имали на својој територији.С друге стране,стабилност привреде омогућила је винчанским заједницама да известан број својих чланова ослободи непосредне производње и да их усмери на посебне делатности,изналажења и прераду локалних сировина.На тај начин становници Винче дошли су до ретких стена и минерала(мермер,алабастер,..)
Велика размена добара и развој комуникација дали су полет творцима винчанске културе и омогућили им развој.Винча и још неколико неолитских насеља у близини Вршца(Потпорањ),Крагујевца(Гривац,Дивостин),Титове Митровице(Валач) и Приштине(Предионица) постају велики религиозни и уметнички центри који утичу на ликовно стваралаштво свих неолитских заједница.На хиљаде нађених глинених фигурица и ваза,не откривају само маштовитост и уметничку надареност већ и развијено митотворство.Тематска разноликост глинених фигурина и њихов стилски развој доказ су да је у Винчанској култури превладана примитивна магија,тј.да је формирана јасна религијска мисао.
Винчанске заједнице које су се посветиле проналажењу и обради нових сировина створиле су другачији духовни свет.Те заједнице су откриле метал.тј.бакар.
Винчанска култура била је у зениту све до око 3800 год.пре н.е.Тада постепено губи свој значај и лагано се гаси.Најпре насеља постају знатно мања па се приступа изградњи одбрамбеног система.Мада се и даље наставља локална производња свих оруђа и керамичких производа,Винча уместо метрополе која зрачи постаје само место где се сакупљају предмети са различитих страна.Овај замор у керамичкој производњи
изазван је проналаском и све чешћом употребом метала,бакра и злата.Открићем ових метала започиње распад неолитског света.
У Винчи је живот настављен све до доласка Римљана у наше крајеве,али не више са истим интезитетом нити на истом простору.
Бојана Александрић
* Малик,Бекам и Бока


Бог за трећи миленијум/Настанак живота на Земљи

1 Настанак живота на Земљи
О настанку живота на Земљи постоје две међусобно супростављене теорије: еволуционистичка и креационистичка. По једној живот је настао, спонтано – деловањем природних закона; по другој живот је на Земљи удахнуо Бог.
Да би се зачео метаживот на Земљи било је потребно да настане први живи организам: Протозоа. Ми не знамо каква је била прва протозоа али је велика вероватноћа да је она била слична и данас постојћим једноћелиским организмима фито орјентације, као што је нпр. бичар. Да би се догодио Бичар, потребан је спој великог броја ДНК молекула у једну целину: геном бичара. Еволуционисти тврде да је то могло спонтано да се поређа једно с другим и да тако настане живот. Међутим, да би се милијарде атома повезале у сложену органску материју као што је то молекул ДНК, а ови молекули у живу протозоу, по прецизно утврђеном распореду, тј. по закону комбинаторике, потребно је много више времена но што је живот на нашој планети стар. То прецизно ређање молекула у геномску спиралу слично је ређању цигала по одређеном редоследу да би се саградила палача. Да је то једноставно, данас већ развијени генетички инжењеринг би успео да ни од чега створи живот. Била би то велика победа ума. Али није само ређање молекула у спиралном низу генома довољно да настане живот. Живо биће (па и Протозоа) креће у живот кад му се удахну три основна својства живота: репродуктивност, осећајност и индивидуалност, а то су нематеријални квалитети живота.
Креационисти мисле да је, како то и Библија каже, живот на Земљи удахнуо Бог.
Ми људи Трећег миленијума можемо ствари да посматрамо и на овај начин: Цивилизација која је живела у претходном, или претходним, васељенама, била је високоразвијена и свесна свог неумитног краја. Да се претпоставити да је имала жељу да на неки начин преживи колапс космоса и да живот посеје даље, чим се на некој планети новог космоса буду појавили оптимални услови за живот. У бескрају новог космоса, једна од тих тачака (или можда једина) је планета Земља. Стара цивилизација је, за ту прилику, сачинила високоинтелигентни софтвер и “нарезала” га у субатомску матрицу. Софтвер је затим ископиран у небројено мноштво примерака. Великим праском, софтвер је расејан по целом Новом Космосу.
Када се Земља довољно охладила и када су на њој сазрели потребни услови Софтвер је, уграђујући себе у атоме и, затим, у сложене молекуле ДНК створио први геном Протозое. Стара цивилизација на Земљи начинила је одлучујући корак.
Гореназначену хипотезу поткрепљујемо размишљањима човека који је први продро у субмикроскопску структуру живота на Земљи, Реч је о Френсису Крику, добитнику Нобелове награде за медецину 1962. год. Када је открио и почео да продире у тајне двоструке спирале ДНК констатовао је: “Готово сви аспекти живота направљени су на молекуларном нивоу, и без разумевања молекула можемо имати веома површно схватање живота.”
Када је Френсис Крик свету обзнанио постојање двоструке спирале у молекулу ДНК, које преносе наследне информације сваком живом створу, тако импозантну архитектуру никако није могао да схвати као скуп случајности те у својој књизи “Живот: порекло и природа” изражава претпоставку да је семе живота на Земљи можда дошло с неке друге планете, од неке више цивилизације.


Бог за трећи миленијум/Еволуција живих бића на Земљи

1 Еволуција живих бића на Земљи
У предходном одељку рекли смо да сматрамо да је почетни импулс живота створила интелигенција предходног космоса, међутим, сматрамо да је еволуција била нужни предуслов да би се на Земљи створио климат потребан за настанак разумног живог бића. Еволуција, притом може да значи настанак врста постепеним развојем живих бића спонтано или дириговано. Да се еволуција одвијала спонтано, постоји сумња да не би још увек стигли ту где сада јесмо, или би циљ за дужи период или занавек био промашен. С друге стране, да је еволуција искључиво дириговани процес, верујемо да Творац многе креатуре еволуције не би био рад да потпише. Стога закључујемо да је еклектички приступ феномену најпријемчивији. Зашто?
Наравно да ми данас нисмо у стању да реконструишемо све интервенције које је Творац предузимао током тако дугог временског периода. Међутим, нешто је и данас очигледно.
Током бујања живота настале су животне форме које су биле у стању да историјски тренутак оптималних услова максимално искористе: развију се до неслућених размера, и сваки даљни прогрес угрозе. Мислимо на диносаурусе. Од својих првих трагова присуства па надаље, развили су се и у квантитету и у бројности у толикој мери да су заузели цео еколошки простор.. Тако су се раширили дуж земљиног шара да су угрозили опстанак многим живим бићима, а поготово у то време настајућим примитивним сисарима. Пред најездом диносауруса они су се повлачили ка рубним подручјима и претило им је уништење. Осим тога, еволуција диносауруса кренула је ретроградно: највећи диносауруси имали су најмању лобању. У дивовске висине њихових глава крв је тешко стизала и мозак се смањивао. Њиховим бивстовањем еволуција је кренула странпутицом и Бог је нашао начина како да такав ток прекине. Резултат је нагло изумирање диносауруса и брзи развој сисара све до примата. Сисари постају доминантни и по броју и по врстама, примата има преко три стотине. Међутим, само код једног примата (аустралопитекус) пут ће ићи ка развоју нове врсте: Homo erectus Могуће је у томе видети божју промисао.
Homo erectus јесте био човеколико биће, али још увек није био човек у данашњем смислу јер није поседовао разум, или како се то другојачије може назвати моћ говора. Код њега не само да није био развијен говорни апарат, већ нешто много битније, у његовом генетском коду није била уграђена (што би рекао Чомски) универзална граматика. То што Чомски назива универзалном граматиком ми би назвали: моћ размишљања или креативна моћ. Када је добило моћ говора, од тог тренутка човеколико биће постаје Homo sapiens. Та драматична промена рађа се нагло. Уградњом “микрочипа” за говор или свест човек постаје разумно биће. Ту се ми приближавамо Библији: “И бог створи човека налик на себе сама”.
Када је Бог створио модерног човека, којег ми с правом, називамо Homo sapiens, требало је и да створи место за његово успешно преживљавање. Божја промисао је за кратко време са земаљског шара уклонила робуснијег човековог предходника познатог нам под именом Неандерталац, и од времена, које се збило пре стотинак хиљада година од данашњице, људска врста је кренула на свој победоносни пут. Од првог човека, који је у мајушним скупинама живео негде у Африци, та врста данас броји преко шест милијарди јединки распрострањених на целом земаљском шару.
Са наше тачке гледишта, еволуција је настанком хомо сапиенса завршена. Даљња еволуција људске врсте је социолошка а не биолошка категорија. У даљем развоју човек је требо да стекне знања и да изгради друштвене институције. За таква сазнања, човеку треба еволуција друштвене свести и постепено подизање нивоа општих и научних сазнања, онако како се то, заправо и догодило у историји настанка људске цивилизације.