Дело Аристотелово

Животи и мишљења великих философа | []
<< Историска позадина | Дело Аристотелово | Заснивање логике >>
----
Једном учитељу који je давао образовање краљу краљева неће бити тешко да и y непријатељски расположеном граду нађе ученика. Кад je Аристотело са педесет и три године отворио своју школу, Ликејон, дошло му je толико ученика да су за одржавање реда били нужни компликовани прописи. Ученици су сами одређивали ове прописе, и сваког десетог дана бирали су једнога из своје средине за надзорника школе. Али не треба мислити да je та школа била место строге дисциплине, јер предана слика показује нам, шта више, ученике при заједничком ручку са њиховим учитељем, и при настави која je трајала за време заједничких шетњи на путу поред вежбалишта по којем je Ликејон добио своје име.
Ова нова школа није нимало била подражавање оне школе коју je Платон оставио иза себе. Академија je пре свих ствари била посвећена математици и спекулативној и политичкој философији; Ликејон je пре био склон биологији и осталим природним наукама. Ако смемо веровати Плинију, Александар je својим ловцима, пољарима, баштованима и рибарима дао упутства да Аристотела снабдевају свим зоолошким и ботаничким материјалом који би он могао пожелети. Друти антички писци извештавају нас да je Аристотело једаред имао на расположењу хиљаду људи, расутих по свој Јелади и Азији, да му купе обрасце флоре и фауне y свакој земљи. Са овим материјалом могао je да уреди прву велику зоолошку башту на свету. Једва ce могао довољно оценити утицај ове збирке на његову науку и философију.
Где je Аристотело нашао средства за финансирање тога предузећа? Он je већ сам, y то доба, био човек с великим приходима, и приженио ce на имање једнога од најмоћнијих државника Јеладе. Атенеј извештава (свакако мало претерујући) да je Александар дао Аристотелу, за физикалне и биолошке институције и y сврхе изучавања, суму од 800 талената (по данашњој куповној снази отприлике дин. 238,000,000, - 1934 г., оп. Голија) . Неки узимају да je на Аристотелов потстицај Александар изаслао скупу експедицију да испита изворе Нила и узроке његових периодичних плављења. Посао као што je збирка од 158 државних устава наговешћује нам знатну чету помоћника и секретара. Укратко, овде имамо први пример y европској историји како ce y великии потезима финансира наука из јавних средстава. Колико бисмо постигли y знању кад би модерне државе на сличан издашан начин потпомогле научно испитивање!
Али, ми бисмо били неправедни према Аристотелу кад бисмо пустили из вида готово фаталну ограниченост оруђа којим je он располагао поред својих беспримерних извора и средстава. Он je морао да предузима »одређивања времена без часовника, упоређивања температуре без термометра, астрономска посматрања без телескопа, и метеоролошка изучавања без барометра«. Он je живео y времену »које je од свих наших математичких, оптичких и физикалних инструмената једва имало који други осим линеала и шестара, a само за неке друге имало je најнесавршеније сурогате; хемиске анализе, тачна мерења и одмеравања, и моћна примена математике y физици, све je то било непознато; атрактивна снага материје, закон гравитације, појаве електричности, услови хемиске комбинације, дејства ваздушнога притиска, природа светлости, сагарања, и т. д., укратко све чињенице на којима ce оснивају новије физикалне теорије нису још сасвим или безмало никако биле откривене.
Овде ce види како изуми формирају историју: због немања телескопа Аристотелова астрономија je творевина детињске романтике; и због немања микроскопа његова биологија непрестано je збуњена. Одиста, баш y области индустриских и техничких изума Јелада je најдубље остала испод општег нивоа својих неупоредивих делатности. Грчко презирање ручнога рада, изузевши троме робове, није никоме давало прилике за непосредно познанство са процесима производње, за онај потстицајни додир са машинама који открива недостатке и наговештава могућности; техничка изумевања могли су да чине само они који нису никаква интереса имали y њима, и који не би од њих могли да извлаче никакву материјалну корист. Можда je баш јевтина цена робова спречавала изуме; снага мишица још je увек јевтинија него снага машине. И тако, док je грчка трговина освајала Средоземно Море, и грчка философија освајала свет око Средоземног Мора, грчка природна наука била je расута, и грчка индустрија остала je на истом ступњу на којем je стојала егејска индустрија кад су je грчки упадачи нашли пре хиљаду година y Кносу, Тиринсу и Микени. Нема сумње да овде лежи разлог зашто ce Аристотело тако ретко дотицао експеримента; механизам експеримента још није био створен, и најбоље што je он могао да чини било je постизање што универсалнијег и што континуиранијег посматрања. Поред свега тога, голема множина чињеница што су их скупили он и његови помагачи била je камен темељац за напредак науке пре две хиљаде година — једно од чуда људскога рада.
Списи Аристотелови иду на стотине. Једни антички писци приписују му четири стотине свезака, a други хиљаду. Сачуван je само један део, па и тај већ за себе чини једну библиотеку — по томе човек може себи да претстави ширину и величину целога дела. На првом месту стоје љогигки радови: Категорије, Топика, Прва аналитика и Друга аналитика, О интерпретацији, и О софистигким доказима; те радове сакупили су доцнији перипатетичари и издали под заједничким именом »Organon« Аристотелов (т. ј. орган или оруђе правилног мишљења). На друго место долазе радови који ce односе на прироцне науке: Физика, О небу, О постајању и пропадању, Метеорологија, Упоредна анатомија и физиологија, О души, О деловима животиња, О кретању животиња, и О постајању животиња. Треће су естетџчки радови: Реторика и Поетика, и четврто философиски радови y ужем смислу: Етика, Политика и Метафизика.
Одиста, ово je грчка Encyclopedia Britannica: сваки проблем који ce само може замислити и не замислити налази y њој своје место; и није никакво чудо што je Аристотело учио више заблуда и апсурдности него ли икоји други философ. Ту имамо синтезу знања и теорије какву нико други није извршио до дана Спенсерових, a ни тада ни напола тако величанствено; и много пре ту лежи освојење света него ли y изненадној и бруталној победи Александровој. Ако je философија тражење јединства, онда Аристотело заслужује оно високо име што га je носио кроз двадесет векова — Ille Philosophus: философ.
Разуме ce, духу који je био тако научно настројен недостајало je поезије. Од Аристотела не можемо очекивати књижевну бриљантност које су пуни списи драматичара-философа Платона. Место да нам даје високу литературу, y којој je философија оваплоћена (или помрачена) y митском и фантастичном облику, Аристотело нам даје стручну, апстрактну и концентрисану науку; ко њега потражи да нађе забаве, тражиће свој новац натраг. Место да лепој литератури ствара нове речи, као Платон, он je изградио терминологију за науку и философију: данас ми једва можемо говорити о којој науци a да ce не послужимо речима које je он донео; као фосилни остаци леже на путу нашега говора: способност, значење, максим (то je, код Аристотела, значило горњи став силогизма), категорија, енергија, актуалитет, мотив, сврха, принцип, облик — сву ту ваљану, необилазно нужну монету философскога мишљења сковао je његов дух И можда je тај прелаз из уметничкога дијалога ка брижљивој научној расправи потребан корак y развитку философије. Наука, која je основа и кичма философије, није могла да напредује докле год није развила своје сопствене строге методе рада и изражавања. И Аристотело je писао књижевне дијалоге који су y своје време били једнако цењени као и Платонови; али су они изгубљени, као што су ce изгубиле и научне расправе Платонове. Вероватно je да je време од свакога сачувало оно што je боље.
Могућно je и то да дела која ce приписују Аристотелу нису његова него да су компилације ученика и присталица који су y својим белешкама сачували неулепшано градиво његових предавања. Не чини ce да je сам Аристотело осим својих списа о логици и реторици публиковао и друге специјалне радове, a и садањи облик његовим логичким расправама дали су доцнији издавачи. Што ce тиче Метафизике и Политике, чини ce да су издавачи без ревизије или измене саставили белешке које je Аристотело иза себе оставио. Чак и стилистичка јединственост којом ce одликују Аристотелови списи, и која браниоцима његовог непосреднога ауторства даје доказна средства, има своје порекло y заједничком издању Перипатетичке школе. Ова околност изазивала je многе и жестоке препирке, као и хомерско питање, и то ће једва интересовати брзога читаоца. a скромнога испитивача приморава да ce уздржава од свога суда. У сваком случају можемо поуздано сматрати да je Аристотело духовни отац свих дела које носе његово име; рука која je ствар свршавала могла би y неком случају да припада другоме, али су глава и срце његови.
----
<< Историска позадина | Дело Аристотелово | Заснивање логике >>


Аристотело:Критика

Животи и мишљења великих философа | []
<< Демократија и аристократија | Критика | Последње године живота и смрт >>
----
Шта ce може рећи о овој философији? Одиста ништа заносно. Тешко je добити одушевљење од Аристотела, јер je њему самом тешко падало да буде нечим одушевљен; али, si vis me flere, primum tibi flendum. Његов je мото: nil admirari — ничему се не дивити, ничему се не чудити; и човек не зна треба ли тај мото погазити кад је реч о његову творцу. Опажа се да њему недостаје оно реформаторско настојање које је имао Платон, она срдита љубав према човечанству, која је овога великога идеалиста потстакла да осуди своје ближње. Опажа се да њему недостаје смела оригиналност његова учитеља, узвишена имагинација и способност за благородну обману самога себе. Па, ипак, после лектире Платонових списа, ништа не може да дејствује лековитије него ли скептичка мирноћа Аристотелова.
Да сада сумарно формулишемо разлике у нашем мшнљењу. Од почетка Аристотело нас мучи упорним истицањем логике. Он мисли да је силогизам опнсивњ.е процеса нашега мишљења, док он претставља само начин којим обично заодевамо његове доказе кад хоћемо кога да убедимо; он узима да мишљење почиње премисама и да онда из њих изводи закључке, док у стварностн оно почиње хипотетичким закључцима и тражи премисе које их оправдавају, — а које се најбоље могу да нађу посматрањем нарочитих, експериментално одвојених и контролисаних појединнх догађаја. Али, како би лудо било превидети да су последње две хиљаде година измениле само споредне ствари у Аристотеловој логиди, да су Окам и Бекон и Вевел и Мил откривали само пеге на томе сунцу, и да Аристотелово стварање ове нове науке мишљења и сигурно утврђивање њених битних линија спадају у трајне тековине људскога духа.
Недостатку експеримената и плодних хипотеза има се опет приписати чињеница да је Аристотелова природна наука остала гомила иесварених опсервација. Његов специјалитет јесте сабирање и класификација података. У свима областима доноси он своје категорије и ствара каталоге. Поред наклоности према посматрању и талента за њу, постоји у њему платонска наклоност према метафизици; ова га у свакој науци заводи на погрешне путеве и доводи до најчудноватијих претпоставака. Ту лежи велики дефекат грчкога духа: он није био дисциплинован; није имао традиција које ограничавају и учвршћују; он се слободно кретао на непознатим пољима, и лако се строваљивао у теорије и закључке. Тако је грчка философија скочила у недостигнуте висине, а грчка наука храмала је за њом. Опасност за садашњост лежи баш у другом екстрему; индуктивно добијене чињенице надиру одоздо као везувска лава, гуши нас несређени материјал, и дух нам непрестано притискују све његове и многоврсније специјалне науке, које због недостатка синтетичкога мишљења и без уједињавања философије израстају y xaoc. Ми смо сви само фрагменти онога што би човек могао да буде.
Аристотелова етика јесте један огранак његове логике; савршен живот јесте као ваљан закључак. Што нам Аристотело даје то je пре приручник за уљудност него ли потстицај за поправку. Један антички критичар назвао га je »безмерно умереним«. Оштар противник могао би Етику да назове првом збирком платитида y светској каижевности, a какав англофоб може да ce теши тиме што Енглези унапред, још y раној младости, испаштају своје империјалистичке грехе, јер их како y Кембриџу тако и y Оксфорду приморавају да читају сваку реч Никомахове етике. Човек би радо ставио свеже и зелене Траве међу те суве стране, и Аристотелову заносну похвалу чисто духовне среће допунио Хвитменовим освежавајућим оправдањем чулних радости. Човек ce пита нема ли овај аристотеловски идеал неумерене умерености какве везе са безбојном врлином, са укрућеним савршенством, са безизразном отменошћу енглеске аристократије. Матју Арнолд каже да су y његово доба оксфордски професори сматрали Етику као непогрешну. Кроз три стотине година ова књига и Политика формирале су дух владајуће класе y Енглеској, можда y правцу за велика и благородна дела, али свакако на тврдо и хладно испуњавање дужности. Какве би последице биле да су господари највеће царевине своју духовну храну место из ових књига црпли из светога огња и из неимарске страсти којом гори Држава Платонова!
Најзад, Аристотело и није био потпуно Грк: још пре него што je стигао y Атину, био je сазрео и формиран; он y себи није имао ничег атинскога, ничег од брзог и инспираторског експериментализма који je Атину испунио живим политичким élan-ом и напослетку je довео дотле да je пала под јарам једног унификаторског деспота. Он ce тачно покоравао наређењу делфиског пророчишта да треба избегавати свако претеривање : екстреме je тако ревносно обрезивао да напослетку ништа није преостајало. Толико ce бојао нереда да je заборавио бојати ce ропства; он толико зазире од несигурних промена да ce радије решава за сигурну непроменљивост која ce једва разликује од: смрти. Њему недостаје онај хераклитски смисао за ток који оправдава једнако и консервативчеву веру да je стална мена поступна и радикалчеву веру да ниједна непроменљивост није стална. Он заборавља да je Платонов комунизам намењен само елити, само мањини несебичних и нелакомих, и ненамерно долази до Платонова резултата кад каже да, и мимо потребе да постоји приватна својина, употреба њена морала би да je што више заједничка. Он није опазио (а једва ce и може тражити такво увиђање од њега већ y оним раним данима) да индивидуална власт над средствима производње даје потстицај и дејствује спасоносно само онде где су та средства тако проста да их свако може постићи, и да њихова све већа сложеност и скупоћа доводи до опасне централизације поседа и моћи и до вештачке и напослетку разорне неједнакости.
Ипак, ова критика погађа само небитна места y грађевини која остаје најчудеснији и најутицајнији мислени систем што га je икада један човек саставио. Сумњиво je да ли je икада који други мнслилац дао тако много прилога за објашњење света. Све доцније време живело je од знања Аристотелова, и на његова рамена успињало ce да види истину. Разноврсна и величанствена хултура Александрије налазила je y њему своју научну инспирацију. Његов Органон игра прву улогу y привикавању средњо-вековнога варварскога духа на дисциплиновано и консистентно мишљење. Његова друга дела — преведена од несторијанских хришћана на сирски y V веку, и отуда y X веку на арапски и јеврејски, a на основу ових превода око 1225. на латински — довела су схоластику од њених речитих почетака код Абелара до енциклопедиске потпуности код Томе Аквинскога. Крсташи су са собом понели кући тачније грчке преписе Аристотелових дела, и даља аристотеловска блага донели су са собом грчки научници из Цариграда кад су после 1453. побегли испред победоносних Турака. Списи Аристотелови постали су за европску философију оно што je Библија за теологију — готово непогрешан текст који садржи решење свих питања. Године 1215. папски легат y Паризу забранио je професорима да држе предавања о Аристотеловим делима; 1231. Григорије IX поставио je једну комисију да их очисти, a већ 1260. био je Аристотело de rigueur y свакој хришћанској школи, и црквени зборови кажњавали су отступања од његова учења. Чосер описује задовољство свога студента
:кад поред своје постеље:има двадесет y плаво и црвено повезаних књига, :свег Аристотела и његову философију;
a y првом кругу Пакла каже Данте:
:И видех Учитеља cвux учених тамо, :опкољена сасвим философа кругом; :сви му ce диве, и сви га штују; :ту видех Сократа и с њим Платона, :oд cвux осталих њему најближе …
Из ових редова може ce наслућивати оно поштовање што га je цело једно тисућлеће одавало Стагиранину. Власт Аристотелова престала je тек онда кад су нови инструменти, сабрана запажања и стрпљиво експериментисање поново створили науке и дали неодољиво оружје y руке Окаму и Рамусу, Роџеру и Фрањи Бекону. Ниједан други дух није толико времена владао мишљењем човечанства.
----
<< Демократија и аристократија | Критика | Последње године живота и смрт >>


Заснивање биологије

Животи и мишљења великих философа | []
<< Организација науке: Аристотело као природњак | Организација науке: Заснивање биологије| Метафизика и природа божја >>
----
Док je Аристотело пун дивљења корачао кроз своју зоолошку башту, дошао je до уверења да би ce бескрајна разноликост живота могла поређати y један континуирани низ y којем би ce сваки члан једва могао разликовати од свога суседа. У сваком погледу, што ce тиче структуре, или начина живота, или репродукције и растења, или осећаја и осећања, постоје веома мале градације и прогресије од најнижих до највиших организама. На најнижем степену скале једва ce може »живо« разликовати од »мртвога«; »природа иде од области неживог до области живог постепено, тако да су граничне линије које растављају обе области нејасне и непоуздане«; a можда и анорганско крије y себи извесну меру живота. Исто тако, многе специје организама не могу ce с поузданошћу назвати биљком или животињом. И као што ствар стоји код ових нижих организама који ce због своје сличности често не могу правилно сврстати y свој род и врсту, тако ствари стоје y свима областима живота: континуитет прелива и разлика исто тако удара y очи као и различности функција и облика. Ну, усред тога богатства структура, где je веома тешко сналазити ce, извесне ствари стоје изван сумње: на пример, да je живот непрестано бујао y сложености и моћи; да ce интелигенција паралелно развијала са прогресивном сложеношћу структуре и са покретљивошћу облика; да je специјализација функција непрестано расла, и увек ce вршила централизација физиолошке контроле. Живот je себи постепено стварао нервни систем и мозак, a дух je одлучно прелазио на освајање своје околине.
Чудновата je чињеница да Аристотело није поставио никакву теорију развитка, мада су му ударале y очи градације и сличности живота. Он одбацује Емпедоклово учење да су ce сви органи и организми сачували зато што су нарочито били способни за живот y борби за опстанак,24 и мисао Анаксагорину да ce разум човеков развио употребом руку за посао место за про дуживање кретања; Аристотело мисли, баш противно, да ce човек служио својим рукама пошто je постао разуман.25 Као оснивачу биолошке науке Аристотелу су ce поткрале многе и многе заблуде. Он, на пример, мисли да мушки елеменат y репродукцији само потстиче и убрзава ствар; он не опажа (што ми данас знамо из експеримената о партеногенези) да je иајважнија функција мушкога семена мање оплођавање јајета него ли снабдевање зачетка наследним особинама очевим, a тиме потомак постаје снажна варијанта, ново спајање двеју предачких линија. Како y његово време још није вршено сецирање, он je y физиолошким заблудама био нарочито продуктиван. О мишићима он није ништа знао, чак ни то да постоје; није правио разлику између артерија и вена; о мозгу je мислио да je то орган за хлађење крви; он мисли, и то му ce може опростити, да мушка лубања има више шавова него женска; он мисли и то, a то му ce мање може опростити, да човек на свакој страни има само осам ребара, и напослетку, непојмљиво и неопростиво, он мисли да жена има мање зуба него мушкарац. A извесно je да су његови односи према женама били веома топли.
Ипак je он изазвао већи целокупни напредак y биологији него ли икоји Грк пре или после њега. Он опажа да су птице и рептили по својој телесној структури уско везани, да мајмун претставља прелазан облик између четвороножаца и човека, a на једном месту храбро изјављује да човек спада y класу четвороножаца који рађају живе младе (наших »сисара«). Он скреће пажау на то да ce душа за време најранијега детињства једва може разликовати од душе животиња, и прави значајно запажање да храна често одређује начин живота: »тако неке дивље животиње живе y стадима, друге појединачно, како je већ то погодно за њихову исхрану... да нађу себи храну, оне живе различним начинима живота.« Он антиципира знаменити Беров закон по којем ce обележја рода (као око и ухо) y развитку организма показују пре појаве обележја врсте (као »формула« зуба) и личних обележја (као дефинитивна боја очију), и антиципира историју за две хиљаде година све до Спенсерова закона по којем ce јединке и расплођавање мењају y обрнутој сразмери, т.ј. што je врста или јединка развијенија и специјализованија, то ce број подмлатка смањује. Он бележи и објашњава враћање типу — чињеницу да изванредна варијација (као геније) y спаривању слаби и да ишчезава y потоњим генерацијама. Он саставља многа зоолошка запажања која су доцнији биолози неко време одбацивали, али их je модерно изучавање потврдило — на пример, оно о рибама које граде гнезда, и о ајкулама које ce могу дичити плацентом.
И напослетку, он je основао науку ембриологије. »Ko посматра растење ствари од њихова почетка (пише он), имаће најбољи поглед на њих.« Хипократ (рођен 460. пре Хр.), највећи лекар међу Грцима, дао je леп образац експерименталне методе на тај начин што je испод кокошију за време њихова лежања, y разним временским размацима, узимао јаја и изучавао их, и резултате тога изучавања искористио за своју расправу О пореклу детета. Аристотело ce на њега угледао и правио експерименте који су му омогућили да развитак пилета опише тако да ce томе ембриолози и данас диве. Он мора да je извео неколико експеримената који ce односе на историју развитка, јер он одбацује теорију по којој пол детета зависи од муда из којег тече продуктивна течност; он ce позива на случај где je десно мудо очево било отсечено па су ce ипак рађала деца различна пола. Он поставља неколико веома модерних питања из области науке о наслеђу. Нека жена из Елиде удала ce за Црнца; њихова деца била су бела, али y следећој генерацији појавила ce негроидност; тим поводом Аристотело пита где je y средњој генерацији био сакривен црначки елеменат. Од једног тако важног и интелигентног питања био je само мален корак до епохалних експеримената Грегора Мендела (1822.—1882.). Prudens quaestio dimidium scientiae — мудро питање јесте половина знања. Свакако, ови биолошки радови, и поред заблуда које су им сметале, чине највећи споменик што га je икад могао да подигне један човек y тој науци. Ако ce узме на ум да нам je исто тако познато, изузевши поједина осамљена запажања, да пре Аристотела није било никакве биологије, онда ћемо схватити да je већ сам тај рад био довољан за један живот и да обезбеди бесмртност. A за Аристотела био je то само почетак.
----
<< Организација науке: Аристотело као природњак | Организација науке: Заснивање биологије | Метафизика и природа божја >>


Водич за Пајтон 2.6/Здраво

0.1 Шта би требало да знам
Требало би да знате како да измените програме у текст едитору или IDLE-у, како да сачувате фајл и како да покренете ту датотеку након што је сачувана на диску.
0.2 Штампање
Водичи програмирања су од самог почетка почињали са малим програмом званим "Здраво!" Синтакса се променила у Пајтону 3.0. Ако користите Пајтон 3.0, требало би да читате Водич за Пајтон 3 уместо овога. Овде је Пајтон 2.6 пример:
print "Здраво!"
Ако користите командну линију за покретање програма онда ово куцајте у текстуалном едитору, сачувајте као здраво.py и покрените са python здраво.py
У супротном уђите у IDLE, креирајте нови прозор, и креирајте програм као
у деловима Стварање и покретање програма.
Када се програм покрене ево шта излази као штампа:
Здраво!
Сада, ово Вам нећу понављати сваки пут, али када Вам
покажем програм препоручујем да га напишете и покренете.
Ја учим боље када куцам, тако вероватно и Ви.
Сада је овде приказан компликованији програм:
print "Џек и Џил су отишли узбрдо"
print "да донесу кофу воде;"
print "Џек је пао, и сломио круницу на зубу,"
print "и Џил се срушила после."
Када покренете овај програм онда штампа:
Џек и Џил су отишли узбрдо
да донесу кофу воде;
Џек је пао, и сломио круницу на зубу,
и Џил се срушила после.
Када рачунар покрене овај програм прво види линију:
print "Џек и Џил су отишли узбрдо"
па рачунар штампа:
Џек и Џил су отишли узбрдо
Када рачунар оде на следећу линију и види:
print "да донесу кофу воде;"
Па рачунар штампа на екрану:
да донесу кофу воде;
Рачунар наставља да гледа сваку линију, прати команду и прелази на следећу линију. Рачунар покреће команде док не дође до краја програма.
0.2.1 Терминологија
Сада је вероватно право време да Вам дамо мало објашњења о томе шта се дешава - и мало терминологије програмирања.
Оно што смо радили изнад је помоћу ''команде'' зване print (штампа). print команда је праћена са једним или више ''аргумената''. Зато у овом примеру
print "Здраво!"
је један ''аргумент'', који је "Здраво!". Имајте на уму да је овај аргумент група знакова под наводницима ("). Ово се обично назива као ''низ знакова'', или скраћено ''низ''. Други пример низа је "Џек и Џил су отишли узбрдо".
Команда и њен аргумент се колективно означавају као ''изјаве'', па је
print "Здраво!"
пример изјаве.
Ово је више него довољно терминологије за сада.
0.3 Изрази
Овде је дат други програм:
print "2 + 2 је", 2 + 2
print "3 * 4 је", 3 * 4
print "100 - 1 је", 100 - 1
print "(33 + 2) / 5 + 11.5 је", (33 + 2) / 5 + 11.5
А ово је ''излаз'' када се програм покрене:
2 + 2 је 4
3 * 4 је 12
100 - 1 је 99
(33 + 2) / 5 + 11.5 је 18.5
Као што можете да видите, Пајтон може да претвори ваш рачунар од 600$ у дигитрон од 2$.
У овом примеру, команда за штампање је праћена са два аргумента, где је сваки аргумент одвојен зарезом. Тако са првом линијом програма
print "2 + 2 је", 2 + 2
Први аргумент је низ "2 + 2 је" и други аргумент је ''математички израз''2 + 2, који се обично назива ''израз''.
Важно је да запамтите да је низ штампан као (низ је оно што је унутар наводника али се наводници не укључују. Па се низ штампа без икаквих наводника.) Али ''израз'' је ''израчунат'', (другим речима, преведен) у праву вредност.
Пајтон има шест основних операција над бројевима:
Операција, Ознака, Пример
Степен (експонент), **, 5 ** 2
== 25
Множење, *, 2 * 3
== 6
Дељење, /, 14 / 3
== 4
Остатак (модуо), %, 14 % 3
== 2
Сабирање, +, 1 + 2
== 3
Одузимање, -, 4 - 3
== 1
|}
Приметите да дељење прати правило, ако нема децимала са којима би се започело, неће бити децимала ни на крају. Следећи програм приказује ово:
print "14 / 3 = ", 14 / 3
print "14 % 3 = ", 14 % 3
print
print "14.0 / 3.0 =", 14.0 / 3.0
print "14.0 % 3.0 =", 14.0 % 3.0
print
print "14.0 / 3 =", 14.0 / 3
print "14.0 % 3 =", 14.0 % 3
print
print "14 / 3.0 =", 14 / 3.0
print "14 % 3.0 =", 14 % 3.0
print
Са излазом:
14 / 3 = 4
14 % 3 = 2
14.0 / 3.0 = 4.66666666667
14.0 % 3.0 = 2.0
14.0 / 3 = 4.66666666667
14.0 % 3 = 2.0
14 / 3.0 = 4.66666666667
14 % 3.0 = 2.0
Погледајте како Пајтон даје другачије одговоре за неке проблеме у зависности да ли су коришћени децимални бројеви или не.
Ред операције је исти као у математици:
* заграде ()* експоненти *** множење *, дељење /, и остатак %* сабирање + и одузимање -
Зато користите заграде за стварање формула када Вам је потребно.
0.4 У разговору са људима (и другим интелигентним бићима)
Често у програмирању радићете нешто компликовано и можда нећете запамтити шта сте радили. Када се ово догоди, програм би вероватно требало да се коментарише. ''Коментар'' је подсетник Вама и другим програмерима за објашњавање шта се десило. На пример:
# Није тачно број ПИ, али је невероватна симулација
print 22.0 / 7.0 # 355/113 је још невероватно рационалније приближно броју ПИ
Што штампа
3.14285714286
Запамтите да коментар почиње тарабом: #. Коментари се користе у комуникацији са другима који читају програм и у Вашој будућности да знате јасно који је део био компликован.
Запамтите да сваки текст може имати коментар, и када се програм покреће, текст после # па до краја те линије се не види. # не мора бити на почетку новог реда:
# Штампа ПИ на екрану
print 22.0 / 7.0 # Па, само добро приближавање
0.5 Примери
Свако поглавље (евентуално) ће садржати примере програмских функција уведених у поглављу. Требало би барем да их погледате и видите да ли их разумете. Ако не разумете, можда ћете желети да их откуцате и видите шта ће се десити. Играјте се са њима, промените их и видите шта ће се десити.
Данска.py
print "Нешто је труло у држави Данској."
print " -- Шекспир"
Излаз:
Нешто је труло у држави Данској.
-- Шекспир
Школа.py
# То није сасвим тачно изван САД-а
# и заснива се на мојим мрачним сећањима млађих година
print "Први разред"
print "1 + 1 =", 1 + 1
print "2 + 4 =", 2 + 4
print "5 - 2 =", 5 - 2
print
print "Трећи разред"
print "243 - 23 =", 243 - 23
print "12 * 4 =", 12 * 4
print "12 / 3 =", 12 / 3
print "13 / 3 =", 13 / 3, "R", 13 % 3
print
print "Средња школа"
print "123.56 - 62.12 =", 123.56 - 62.12
print "(4 + 3) * 2 =", (4 + 3) * 2
print "4 + 3 * 2 =", 4 + 3 * 2
print "3 ** 2 =", 3 ** 2
print
Излаз:
Први разред
1 + 1 = 2
2 + 4 = 6
5 - 2 = 3
Трећи разред
243 - 23 = 220
12 * 4 = 48
12 / 3 = 4
13 / 3 = 4 R 1
Средња школа
123.56 - 62.12 = 61.44
(4 + 3) * 2 = 14
4 + 3 * 2 = 10
3 ** 2 = 9
0.6 Вежбе
# Напишите програм који штампа ваше пуно име и ваш датум рођења у два одвојена низа.
# Напишите програм који приказује коришћење свих шест математичких функција.
----
0.6.1 Фусноте
en:Non-Programmer's Tutorial for Python 2.6/Hello, World


Психологија и природа уметности

Животи и мишљења великих философа | []
<< Метафизика и природа божја | Психологија и природа уметности | Етика и природа среће >>
----
Психологију Аристотелову кваре сличне нејасности и колебања. Има код њега веома интересантних места: наглашена je моћ навике, и навика je први пут названа »друтом природом«; и закони асоцијације, мада још неразвијено, налазе код њега одређену формулацију. Међутим, два главна проблема философиске психологије — слобода воље и бесмртност душе — остају магловити и нејасни. Понекад он говори као да je детерминист: »Ми не можемо баш хтети да будемо друкчији него што смо.« Ипак, y супротности према детерминизму, он продужује да ми сами можемо бирати што ћемо постати, и то на тај начин што бирамо околину која ће нас моделирати; отуда били бисмо слободни утолико уколико свој сопствени карактер уобличавамо избором пријатеља, књига, занимања и забављања. Одговор којим ће детерминист одмах одговорити на то учење, наиме да je наш формативни избор одређен нашим карактером који већ постоји, a овај карактер да je одређен наслеђем и ранијом околином који не зависе од нашега избора, Аристотело још не познаје. Он стоји на гледишту да наша стална примена похвале и укора претпоставља моралну одговорност и слободу воље; њему не пада на памет да би један детерминист на основу истих премиса могао доћи до супротних закључака, налазећи значење похвале и укора y томе што они могу да ступе y детерминантне чиниоце потоњих делања.
Аристотелово учење о души почиње интересантном дефиницијом. Душа je неподељени животни принцип сваког организма, збир његове снаге и процеса y њему. У биљкама душа није друго до снага која служи исхрани и расплођавању; y животињама она je сенситивна и локомоторна снага; y човеку она je такође снага разума и ума. Душа као збир телесних снага не може постојати без тела; ове снаге односе ce једна према другој као восак према свом облику, јер оне ce само y мисли могу растављати, али y стварности оне су органска целина. Душа није уметнута y тело као што je Дедал живу лио y статуете које су претстављале Афродиту, да би из њих направио »стојправо-фигуре«. Лична и нарочита душа може да постоји само y свом сопственом телу. Ипак. душа није тварна, као што je учио Демокрит, и она ни y смрти не пропада сасвим. Један део духовне снаге људске душе јесте пасиван: он je чврсто везан за памћење, и умире са телом које je носило то памћење. Али, »активни ум«, чиста снага мипшљења, не зависи од памћења и није подвргнут пропадању. Активни ум je општа ствар за разлику од индивидуалног елемента y човеку; оно што je бесмртно то није личност, са пролазним наклоностима и пожудама, него дух y свом најапстрактнијем и најнеличнијем облику. Укратко, Аристотело разара душу, да би јој обезбедио бесмртност. Бесмртна душа јесте »чисто мишљење«, незамућено стварношћу, баш као што je Аристотелов бог чиста активност, незамућена акцијом. Ko може, нека ce задовољи овом теологијом. Понекад ce човек пита да ли ово метафизичко уништавање и истовремено спасаваље тврђења није било лукаво средство Аристотелово да ce сачува од отровног пића маћедонских противника?
У једној мање опасној области пише он оригиналније и стварније, и тако готово сам ствара науку естетике, теорију лепоте и уметности. Уметничко стварање, каже Аристотело, извире из нагона за уобличавањем и из чежње за емоционалним изразом. По својој суштини, уметност je подражавање стварности; она пред природом држи огледало. Човек осећа задовољство y подражавању, које ниже животиње очевидно не познају. Али, тежња уметности није подражавање спољне појаве ствари, него њиховог унутарњег смисла, јер ce y овоме, a не y спољним манирима или y детаљу, састоји њихова реалност. У озбиљној, класичној уздржаности Цара Едипа може бити садржано више људске истине него ли y свима реалистичким сузама Тројанки.
Најплеменитија уметност не обраћа ce само на осећање него и на интелекат (као што, на пример, симфонија не утиче на нас само хармонијама и секвенцијама него и структуром и развитком), и ово интелектуално уживање јесте највиши облик заноса до којег човек може да ce уздигне. Отуда би уметничко дело требало да поставља као циљ облик и још више јединство, јер ово je кичма композиције и фокус облика. Драма, на пример, треба да показује јединство радње; треба избегавати дигресивне епизоде и споредне радње које збуњују. A пре свега задатак уметности састоји ce y катарси или чишћењу; осећања која су ce y нама накупила под притиском друштвених ограничења, и која би ce изненада могла изметнути y недруштвене и деструктивне радње, ослобађају ce и отклањају y облику нештетних позоришних узбуђења; на тај начин трагедија »изазивањем сажаљења и страха врши чишћење таквих осећања.« Аристотело, додуше, превиђа неке особитости трагедије (на пример, сукоб начела и личности) ; али, y свом учењу о катарси изрекао je једну мисао која je постала бескрајно плодна за разумевање готово мађиске снаге уметности. Ова мисао даје сјајан доказ да je он имао способности да уђе y сваку област мишљења и да облагороди све чега ce год дотакне.
----
<< Метафизика и природа божја | Психологија и природа уметности | Етика и природа среће >>


LaTeX/Табеле

Табеле су заједничка карактеристика у академском писању. Често се користе за сумирање резултата истраживања. За овладавање уметности градња табела у LaTeX-у неопходно је да се произведу квалитетни радови и да се са довољном праксом могу штампати прелепе табеле, било које врсте.
Имајући у виду да LaTeX није табеларни, има смисла да се користи наменски алат за изградњу табела, а затим да се табеле иѕбацују у документ. Основне табеле нису превише опорезујуће, али све напредније захтевају мало конструкције; у овим случајевима, напреднији пакети могу бити веома корисни. Међутим, прво је важно да знате основе. Када сте задовољни са основним ЛаТеХ табелама, можда ћете морати погледати напредније пакете или извозне опције за вашу омиљену табелу. Захваљујући модуларном природи LaTeX-а, цео процес може да буде аутоматизован у прилично удобан начин.
Већ дуже време, LaTeX табеле су биле прилично хаотично тема, са десетинама пакета који су радили сличне ствари, док нису увек били компатибилни један са другим. Понекад сте морали да извршите компромис. Ситуација се недавно (2010. године) променила са објављивањем tabu пакета који комбинује снагу longtable, tabularx и још много тога. tabu окружење је далеко мање фрагилно и ограничено од старијих алтернатива. Ипак, пре него што покушате да користите овај пакет по први пут ће бити од користи да разумемо како класична животна средина ради, јер tabu функционише на исти начин. Имајте на уму, међутим, да је tabu аутор неће поправити грешке на тренутној верзији, а да је следећа верзија уводи нову синтаксу која ће вероватно разбити постојеће документе.
1 Окружење табела
окружење може да се користи за typeset табеле са изборним хоризонталним и вертикалним линијама. LaTeX одређује ширину колона аутоматски.
Први ред окружења има следећу форму:
аргумент говори LaTeX-у које ће поравњење да буде коришћено у свакој таелии које ће вертикалне линије убацити.
Број колона не мора да буде одређен јер се види гледањем броја датих аргумената. Такође, могуће је да се додају вертикалне линије иѕмеђу колона. Следећим симболима је могуће описати колоне табеле(неке од њих захтевају да пакет буде учитан):
лево-оправдана колона
центрирана колона
десно-оправдана колона
колона параграфа са текстом вертикално постављеним на врху
колона параграфа са текстом вертикално постављеним на средини (захтева array package)
колона параграфа са текстом вертикално постављеним на дну (захтева array package)
, вертикална линија
, , дупла вертикална линија
По дифолту(подразумевано), ако је текст у колони превише широк за страницу, LaTeX га неће аутоматски пребацити. Користећи можете дефинисати специјалан тип колоне који ће пребацити текст као у нормалном параграфу. Можете поставити ширину коришћењем било које јединице које подржава LaTeX, као што су 'pt' и 'cm', или ''command lengths'' као што су . Можете пронаћи листу у поглављу Дужине.
Изборни параметар може да се користи за одређивање вертикалних позиција табела у односу на основну линију окружујућег текста. У већини случајева, неће вам требати ова опција. Постаје релевантана само ако ваша тебела није у посебном параграфу. Можете користити следећа слова:
дно
центар (default)
врх
Да би се одредио формат фонта ( као што је bold, italic, итд. ) за целу колону можете додати пре него то декларишете равнање. На пример ће указивати на табелу са три колоне са првом колоном поравнаном лево и у bold фонту, са другом поравнаном у центру, у normal фонту и са трећом поравнаном десно, у italic фонту. "array" пакет мора прво бити активиран у уводу за наведено да би радило.
У првом реду указали сте на то колико колона желите, њихово поравнање и вертикалне линије које их одвајају. Када сте већ у окружењу, морате убацити текст који желите, одвајајући их по ћелијама и убацивајући нове редове. Комадне које морате користити су следеће:
радвајач колона
почети нови ред (додатни простор ће бити одређен након коритећи велике заграде, као што су )
хоризонтална линија
почети нови ред у оквиру ћелије (у колони параграфа)
парцијална хоризонтална линија почиње у колони ''i'' и завршава се у колони ''j''
Напомена: било који празан простор убачен између ових команди је опционалан. Ја лично додајем просторе између да би било читкије.
1.1 Основни примери
Ови примери показују како направити просту табелу у LaTeX-у. То је 3x3 табела, али без линија.
Надограђујући на то укључивањем неких вертикалних линија:
Да би додали хоризонталне линије на сам врх и дно табеле:
И коначно, да би додали линије између свих редова, као и да би центрирали (приметите употребу центра окружења - наравно, резултат овога није очигледан на прегледу на овој web страници):
1.2 Пребацивање текста у нови ред у табелама
LaTeX-ови алгоритми за форматирање табела имају пар недостатака. Један је тај да неће аутоматски пребацити текст у ћелијама, чак и ако пређе ширину странице. За колоне које садрже текст чија дужина прелази ширину колоне, препоручује се да се користи атрибут и да се одреди жељена ширина колоне (иако је можда потребно мало покушаја и погрешке да би постигли жељени резултат). За мало лакшу методу, погледајте Пакет tabularx или Пакет tabulary.
Уместо , киристите атрибут да бисте поравнали линије према средини кутије или атрибут да бисте поравнали уз дно кутије.
Ево простог примера. Следећи код ствара две табеле са истим кодом; једина разлика је у томе што последња колона друге табеле има дефинисану ширину од 5cm, док у првој није одрешена ширина. Састављајући овај код:
Ви добијате следећи резултат:
Приметите да је прва табела исечена, пошто је резултат шири од странице.
1.3 Размак између колона
Да подесити размак између стубова (LaTeX ће подразумевано да изабере веома уске колоне), можете изменити поделу колоне:
.
Подразумевана вредност је 6pt.
1.4 Размак између редова
Поново дефинисати команду да подесите размак између редова:
Подазумевана вреност је 1.0.
Алтернативни начин да подесите правило размака је да додате пре или после команде и :
Можете такође одредити корак после линије експлицитно корисећи лепак после линије у терминатору
1.5 Остала окружења унутар табеле
Ако ористите нека LaTeX окружења унутар ћелија табеле, као што су или :
Можда ћете наићу на грешке попут:
! LaTeX Error: Something's wrong--perhaps a missing \item.
Да би решили овај проблем, промените спецификатор колоне у "параграф" (, или ).
1.6 Дефинисање више колона
Могућеје да се дефинише много идентичних колона одједном користећи синтаксу. Ово је практично корисно када ваша табела има много колона.
Овде је табела са шест центрираних колона запоседнутих једном колоном на свакој страни:
1.7 Одређивање колонакорићењем >{\cmd} и <{\cmd}
Одређивање колона може бити измењено користећи пакет . Ово је одређено у аргумену окружења табела користећи за команде извршене управо '' пре '' сваког елемента колоне и за команде извршене управо '' после '' сваког елемента колоне
На пример: да би добили низ у математичком моду унесите: .
Други пример мења фонт: да одштампате колону у малом фонту.
Одређивање агрумент и мора бити исправно балансирано када дође до карактера. Ово значи да је валидно, док не ради и
Овај код складишти текст у кутију и потом узима текст из кутије са (ово уништава кутију, а ако је кутија наново потребна може се користити ) и пролази кроз . (За LaTeX2e,можда ћете жеети да користите уместо .)
Ови исти трикови одрађени помоћу уместо могу присилити линије у табли да имају једнку висину, уместо природно различите висине која се може појавити када се e.g. математички термини или суперскрипте појаве у тексту.
Овде је пример који показује оба и :
Можете још и приметити коришћење уместо да би се избегла грешка.
1.8 @-изрази
Одређивање размака између колона може бити обављено користећи се конструкцијом.
То типично узима неки тексткао аргумент и када се ојави у колони аутоматски ће да убаци тај текст у сваку ћелију у тој колову пре стварних података за ту ћелију. Конда убија размак унутар ћелије и замењује га са било чим што је између витичастх заграда. Да и се додао размак користите .
Одмах потом, је ово није сасвим јасно, па захтева даља појашњења. Понекад, ово је пожељно у научним табелама да се имају децимални бројеви са правилно поређаним зарезима. Ово се може постићи на следећи начин:
Квалитети просторног сузбијања из @-expression заправо их чине сасвим корисних за манипулацију хоризонталног размака између колона. С обзиром на основну табелу и различите описе колона:
1.9 Усклађивање колоне у децималној тачки коритећи dcolumn
Уместо коришћења @-expressions да би се изградиле колоне децимала изграђене на децималним зарезима (или еквивалнтни симболи), могуће је центрирање колоне по децималном раздвајању користећи пакет, који даје нову колону оређену за највише покатке тачака. Погледајте за више информација, али прост начин за коришћење је следећи.
Аргумент који предвиђа број децималних места у новом типу колоне омогућава неограничена децимална места, али може довести до веома широке колоне. Заокруживање се не примењује, тако да подаци буду уредни треба прилагодити наведеном броју децималних места. Имајте на уму да се децимално поравнате колоне слажу у режиму математике, отуда употреба \mathrm за колоне у горњем примеру. Такође, текст у децимално поравнатој колони (на пример заглавље ће бити десно поравнато пре децималног раздвајања (под претпоставком да нема децималног раздвајања у тексту). Иако ово може бити добро за врло кратак текст, или за бројеве нумеричких колона, изгледа гломазно у горњем примеру. Решење за ово је да користите команду описану у наставку, наводећи једну колону и њено усклађивање. На пример, до центра заглавља '' Децимални '' због њене колоне у претходном примеру, прва линија табеле би била
1.9.1 Болдирани текст и dcolumn
Да би се скренула пажња на одређене ставке у табели, може бити лепо да се користите болдираним текстом. Обично је ово лако, али dcolumn који треба да '' види '' децимални зарез прилично му је теже да уради. Поред тога, уобичајени болдирани карактери су шири од њихових нормалних облика, што значи да иако се децимала може ускладити лепо, бројке (за више од 2 до 3 цифре на једној страни децималног зареза) ће бити видно поравнате. Међутим, могуће је користити нормалну ширину смелих карактера и храбро дефинисати нови тип колоне, као што је приказано у наставку
2 Одређивање редова
Можда би било згодно да се примени иста команда над свакој ћелији редом, као и за колоне. Нажалост околина не може то да уради по дефолту. Ми ћемо морати да користимо уместо, који даје опција.
3 Обухватање
Да бисте довршили овај туторијал, узећемо брзо да погледамо како да генеришемо сложеније табеле. Не изненађује, команде неопходне морају бити уграђене у подацима саме табеле.
3.1 Обухватање редова више колона
Команда за то изгледа овако: . је број накнадних колона за спајање; је или , , , или да има прелом текста који одређује ширину и су једноставно стварни подаци за које желите да се налазе унутар те ћелије. Једноставан пример:
3.2 Редови који обухватају више колона
Прва ствар коју треба да урадите је да додате у уводу . Ово даје команду која је потребна за обухватање редова: . Аргументи су прилично прости да се им се утврди порекло ( за ''ширину'' се мисли на физичку ширину садржаја).
Главна ствар на уму када користите је да празан унос мора бити убачен за сваку одговарајућу ћелију у сваком наредном реду да би се обухватила.
Аконе постоји информација о ћелији, онданишта не пишите, али вам и даље треба "&" одвајајући га од следеће информацијео колони.
If there is no data for a cell, just don't type anything, but you still need the "&" separating it from the next column's data. Мудар читалац ће већ закључили да за табелу <math>n</math> колона, не мора увек бити <math>n-1</math> амперсандс(енгл.) у сваком реду (осим ако је у употреби).
3.3 Обухватање истовремено у оба смера
Овде је нетривијални пример како користити просторе у оба смера истовремено и како имати правилно извучене границе ћелија
Команда се само користи за цртање вертикалне границе и на левој и на десној страни ћелије. Чак и када се комбинује са , ипак исписује вертикалне границе које обухватају само први ред. Као надокнада за то додамо у следећим редовима обухваћених у више редова. Имајте на уму да не можемо једноставно користити за цртање хоризонталних линија, јер не желимо да се линија исцрта преко текста који се протеже на неколико редова. Уместо тога, користите наредбу и искључите прву колону која садржи текст "Силе".
Ево још једног примера искоришћавања исте идеје да би се направила позната и популарна "2x2" или двострука дихотомија:
=Контола величине табеле=
3.4 Променa величинe табела
параметара може се имати опциони спан фактор.
4 Табела у неколико страница
Дугачке табеле изворно су подржате од стране LaTeX-а захваљујући окружењу. Нажалост, ово окружење не подржава истезања (X колоне).
пакети дају окружења. Он има већину карактеристика од са додатним могућностима да садржи више страница.
LaTeX може да ради добро са дугим табелама: можете да одредите заглавље, који ће поновити на свакој страници, заглавље за једино прву страну и исто за подножје.
Користи синтаксу сличној као , стога можете погледати у његовој документацији, ако желите да сазнате више.
Алтернативно моћете да покушате са једним од следећих пакета или , проширену и донекле побољшану верзију .
5 Парцијалне вртикалне линије
Додавање парцијалне вертикалне линије у индивидуалне ћелије:
Уклањање дела вертикалне линије у специјалној ћелији:
6 Вертикалне центриране слике
Убацивање слике у низу табеле ће се ускладити на врху ћелије. Коришћењем пакета овај проблем може бити решен. Дефинисањем нов тип колоне ће задржати слику вертикално центрирану.
Или користите parbox за центрирање слике.
raisebox ради добро, такође омогућава да ручно, финим подешавањем, поравнате са својим првим параметаром.
7 Фусноте у табелама
околина не рукује правилно фуснотама. то поправља.
Уместо коришћења препоручујемо пакет која се бави фуснотама правилно, како у нормалним и дугим табелама.
8 Професионалне табеле
Многе професионалне књиге и часописи имају једноставне табеле, које имају одговарајуће размак изнад и испод линије, и скоро '' никад '' не користе вертикална правила. Многи примери LaTeX табела (укључујући и овај Wikibook) излажу употребу вертикалних правила (користећи се "|") и дуплих правила (користећи се или "||"), која се сматрају непотребним и ометајућим у професионално објављеном облику. пакет је користан за лако пружање професионализма у LaTeX табелама, а такође даје смернице о томе шта представља "добра" табела
Укратко, пакет користи за највише правило (или линију), за правила које се појављују у средини табеле (као што је место испод заглавља), и за најниже правило! Ово осигурава да правило и размак буду прихватљиви. Поред тога, може да се користи за средња правила, која би обухватала наведене колоне. Следећи пример је супротност између употребе booktabs и две еквивалентне нормалне LaTeX имплементације (други пример захтева или , а трећи пример захтева у уводу).
8.1 Коришћење
\usepackage{array}
%or \usepackage{dcolumn}
...
\begin{tabular}{llr}
\firsthline
\multicolumn{2}{c}{Item} \\
\cline{1-2}
Животиња & Објашњење & Цена (\$) \\
\hline
Gnat & по граму & 13.65 \\
& сваки & 0.01 \\
Gnu & пуњен & 92.50 \\
Emu & пуњен & 33.33 \\
Armadillo & frozen & 8.99 \\
\lasthline
\end{tabular}
8.2 Коришћење
\usepackage{booktabs}\\
\begin{tabular}{llr}
\toprule
\multicolumn{2}{c}{Item} \\
\cmidrule(r){1-2}
Животиња & Објашњење & Цена (\$) \\
\hline
Gnat & по граму & 13.65 \\
& сваки & 0.01 \\
Gnu & пуњен & 92.50 \\
Emu & пуњен & 33.33 \\
Armadillo & frozen & 8.99 \\
\bottomrule
\end{tabular}
Обично се укаже потреба за фуснотама испод табела (а не на дну странице), са насловом правилно распоређеним изнад табеле. Они су се обратили пакету. Он пружа могућност кратког наслова који би се убацио у листу табела, уместо стварног натписа (који може бити прилично дуг и неприкладан за листу табела). користи пакет.
9 Бочне табеле
Табеле се могу ставити на другу страну у оквиру документа коришћењем је за саму (колоне, линије, итд) садржаја.
* је за мјесто у табели на документу, плус са насловом и етикетама подршке.
У табели, користили смо ознаку, тако да сада може да се односи на њега као и свака друга референца:
околина је такође корисна када желите да имате листу табела на почетку или на крају вашег документа са командом
Натписи се појављују сада на листу табела, ако су приказани.
Можете подесити изборни параметар за дефинисање пположаја табеле, где би требало да буде постављена. Следећи карактери су сви могући пласмани. Користећи секвенце тога дефинисати своју "листу жеља" на LaTeX.
где је табела декларисана (овде)
наврху стране
на дну стране
на наменској сстрани типа float
надјачати подразумеванa флоат ограничења. Нпр, максимална дозвољена величина од флоат је нормално прилично мала; ако желите једну велику, потребно вам је овај параметар.
Уобичајено је ''tbp'', што значи да је по дефолту постављен на врху странице. Ако то није могуће, постављено је на дну ако је то могуће, или коначно са другим float срединама на додатној страници.
Можете натерати LaTeX да кориси једну дату позицију. На пример ''[!h]'' форсира LaTeX да га поставите тачно где сте га ставили (осим када је заиста немогуће, на пример, поставите табелу '' овде '' и ово место ће бити последњи ред на страници). Опет, да буде јасније: позива LaTeXс да стави табелу на одређено место, али она неће бити постављена тамо, ако LaTeX мисли да неће изгледати сјајно. Ако заиста желите да поставите табелу ручно, немојте да користите окружење.
Центрирање табеле хоризонтално ради као и све друго, користећи команду одмах након отварања окружења, или га ограђујући са окружењем.
10 Користећи табеле и алате за анализу података
За сложене или динамичке табеле, можда ћете желети да користите табелу. Можда сачувате пуно времена градећи табеле коришћењем специјализованог софтвера и извозећи их у LaTeX формату. Следећи додаци и библиотеке су доступни за неке популарне софтвере:
* : за OpenOffice.org Calc табеларне приказе,
* : за Microsoft Office Excel,
* : за MATLAB,
* : за Python и MATLAB,
* : pandas DataFrame's има метод за претварање података, које садржи, на LaTeX
* : Ruby библиотека
* : библиотека за Р
* : за Emacs кориснике, org-mode тебле могу бити коришћене редно у LaTeX документима, погледајте туторијал
* : поређане команде могу очистити неуредну LATeX тебелу
* : Онлајн алатка за креирање једноставних табела у оквиру бровсера. LaTeX формат је директно генериса када укуцате.
* : Онлајн алатка
Међутим, копирање изворног кода генерисаног на документ није згодно уопште. За максималну флексибилност, генерисати посебан фајс са изворни код који можете унети од свог главног досијеа документације са команде.
Ако ваша табела подржава командне линије, можете направити свој комплетан документ (табела је укључена) у једној команди, користећи Makefile на пример.
Погледајте Модуларне Документе за више детаља.
11 Да ли вам требају компликованије функције?
Да погледамо један од следећих пакета:
* : ради шта год хоћеш са хоризонталним линијама
* : даје већу слободу о томе како дефинисати колоне
* : прави вашу таблу више обојеном
* омогућава да се стави фуснота и унутар табели и њеног наслова
* : ствара испрекидане хоризонталне и вертикалне линије
* : омогућава фусноте испод табеле и правилне размаке натписа изнад (укључује booktabs пакет)
* : креирање 2D табеле са првим ћелијама које садрже опис за обе осе. Није доступно у Tex Live 2011 или касније.
* : компатибилан са slashbox долазе са Tex Live 2011 или касније
* : Поравњење децималних тачака у нумеричким ћелијама
* : препоручено поравњење децималних тачака у нумеричким ћелијама са заокруживањем
* : print бројеви, у садашњем режиму (текст или математике) у циљу да користите исправнан фонт, са сепараторима, експонент и / или заокруживање на одређен број цифара, табеларни (*), array, tabularx и longtable окружења је подржано користећи све карактеристике од numprint-а
* : spread листови омогућавају коришћење формула
* : усклађивање уноса табела
* : Оптерећења, обилажења, формати и пост обрада нумеричке табеле.


Водич за Пајтон 2.6/Решења

0.1 Исказ ако
Као и увек верујем да би свако поглавље требало да почне са загревањем вежбама куцања, па је овде кратак програм за израчунавање апсолутне вредности броја:
н = input("Број? ")
if н < 0:
print "Апсолутна вредност", н, "је", -н
else:
print "Апсолутна вредност ", н, "је", н
Овде је излаз два пута који воде овај програм:
Број? -34
Апсолутна вредност -34 is 34
Број? 1
Апсолутна вредност 1 is 1
Шта рачунар ради када види овај део кода? Прво пита корисника за број са изјавом "н = input("Број? ")". Затим чита линију "if н < 0:". Ако је н мање од нуле Пајтон покреће линију "print "Апсолутна вредност", н, "је", -н". У супротном покреће линију "print "Апсолутна вредност", н, "је", н".
Формалније Пајтон гледа да ли је ''израз''н < 0 таћан или нетачан. if изјава је након тога увучена ''блоком'' наредби које се покрећу када је израз тачан. Избором после if наредбе је else наредба и други увучени ''блок'' наредби. Овај други блок наредби је покреће ако је нетачно.
Овде су бројеви различитих тестова које изрази могу имати. Овде је табела свих њих:
оператор, функција
<, мање од
<=, мање или једнако од
>, веће од
>=, веће или једнако од

==
|једнако
!=, није једнако
<>, други начин када није једнако(старо, није препоручено)
Још једна карактеристика  if команде је  elif  наредба. Она се залаже за друго ако и значи ако је оригинална  if наредба нетачна али  elif део је тачан, онда уради elif део. А ако ниједна if или elif наредба није тачна, онда уради оно што је у else блоку. Овде је пример:
a = 0
while a < 10:
a = a + 1
if a > 5:
print a, ">", 5
elif a <= 7:
print a, "<=", 7
else:
print "Ниједан тест није истина"
и излаз:
1 <= 7
2 <= 7
3 <= 7
4 <= 7
5 <= 7
6 > 5
7 > 5
8 > 5
9 > 5
10 > 5
Приметите сад да је elif a <= 7 једино тестиран када if наредба није истинита. Може бити више од једне elif наредбе, дозвољено је да се ради више тестова у једној if наредби.
0.2 Примери
# Овај програм демонстрира употребу == оператора
# коришћењем бројева
print 5 == 6
# коришћење променљивих
x = 5
y = 8
print x == y
И излаз
False
False
Високо_ниско.py
# Игра игре погађања вишег или нижег
# Ово би требало да заправо бити нешто што је полу случајно као да су
# последње цифре тог времена, или нешто друго, али да ћете морати да
# чекате до следећег поглавља. (Бонус, модификујте их да буду случајни
# после поглавља о Модулима)
modify it to be random
број = 78
погодак = 0
while погодак != број:
погодак = input("Погоди број: ")
if погодак > број:
print "Превише високо"
elif погодак < број:
print "Превише ниско"
print "Добро је"
Пример:
Погоди број: 100
Превише високо
Погоди број: 50
Превише ниско
Погоди број: 75
Превише ниско
Погоди број: 87
Превише високо
Погоди број: 81
Превише високо
Погоди број: 78
Добро је
паран.py
# Тражи број.
# Штампа ако је паран или непаран
број = input("Кажи ми број: ")
if број % 2 == 0:
print број, "је паран."
elif број % 2 == 1:
print број, "је непаран."
else:
print број, "чудан је."
Примери:
Кажи ми број: 3
је непаран.
Кажи ми број: 2
2 је паран.
Кажи ми број: 3.14159
3.14159 је чудан.
средњавредност1.py
# тражи бројеве док се нула не укуца.
# Штампа средњу вредност низа.
бројање = 0
збир = 0.0
број = 1 # поставите нешто што неће одмах изаћи из while петље.
print "Притисните 0 да изађете из пeтље"
while број != 0:
број = input("Унесите број: ")
if број != 0:
бројање = бројање + 1
збир = збир + број
print "Средња вредност је:", збир / бројање
Примери:
Притисните 0 да изађете из пeтље
Унесите број: 3
Унесите број: 5
Унесите број: 0
Средња вредност је: 4.0
Притисните 0 да изађете из пeтље
Унесите број: 1
Унесите број: 4
Унесите број: 3
Унесите број: 0
Средња вредност је: 2.66666666667
средњавредност2.py
# тражи бројеве док се сабрани бројеви поново не унесу.
# Штампа средњу вредност.
збир = 0.0
print "Овај програм ће узети неколико бројева и наћи њихов просек"
бројање = input("Од колико бројева бисте желели да нађете средњу вредност: ")
одговарајуће_бројање = 0
while одговарајуће_бројање < бројање:
одговарајуће_бројање = одговарајуће_бројање + 1
print "Број", одговарајуће_бројање
број = input("Унеси број: ")
збир = збир + број
print "Средња вредност је:", збир / бројање
Примери:
Овај програм ће узети неколико бројева и наћи њихов просек
Од колико бројева бисте желели да нађете средњу вредност: 2
Број 1
Унеси број: 3
Број 2
Унеси број: 5
Средња вредност је: 4.0
Овај програм ће узети неколико бројева и наћи њихов просек
Од колико бројева бисте желели да нађете средњу вредност: 3
Број 1
Унеси број: 1
Број 2
Унеси број: 4
Број 3
Унеси број: 3
Средња вредност је: 2.66666666667
0.3 Вежбања
# Преправи виши или нижи програм из овог дела да броји колико пута је корисник укуцао погрешан број. Ако је то више од три, штампај "То мора да је компликовано." Запамтите да програм не мора да престане да пита за број пре него што је погођен, само мора ово да штампа након што је број погођен.
# Написати програм који тражи два броја. Ако је збир бројева већи од 100, штампај "То је велики број."
# Написати програм који тражи име корисника, ако укуца своје име штампати "То је лепо име", ако укуцају "Џон Клис" или "Мишел Палин", реците им шта мислите о њима ;), у супротном реците им "Имате лепо име."
en:Non-Programmer's Tutorial for Python 2.6/Decisions


Водич за Пајтон 2.6/Суочавање са несавршеностима

0.1 ...или како руковати грешкама
Дакле сада имате савршени програм, ради беспрекорно, осим једног детаља, програм ће срушити унос корисника који није добар. Не плашите се, за Пајтон имамо посебну контролну структуру за вас. Зове се покушај и покушава да уради нешто. Овде је пример програма са проблемом:
print "Куцајте Control C или -1 да изађете"
број = 1
while број != -1:
број = int(raw_input("Унесите број: "))
print "Унели сте:", број
Приметите како када притиснете @#& враћа нешто као:
Траг (најдубљи последњи):
Фајл "пробај_мање.py", линија 4, у ?
број = int(raw_input("Унеси број: "))
Грешка вредности: буквално неважећа за int(): @#&
Као што можете да видите int() функција се не слаже са бројевима @#& (како би и требало да буде). Последња линија показује шта је проблем; Пајтон је пронашао ValueError. Како наш програм може да се носи са овим? Шта радимо је прво: стави на место где се одвија грешка у try блок, и друго: кажемо Пајтону како желимо да се носи са ValueErrors. Следећи програм ради ово:
print "Куцај Control C или -1 за излаз"
број = 1
while број != -1:
try:
број = int(raw_input("Унесите број: "))
print "Унели сте број:", број
except ValueError:
print "То није био број."
Сада када покренемо нови програм и дате @#& говори нам "То није био број." наставља са оним што је радио раније.
Када ваш програм наставља да има неке грешке за које знате како да их решите, ставите код у try блок, и ставите начин да рукујете грешком except блоком.
Овде је сложенији пример Руковања грешкама.
# Програм од стране Мишел Ајкинс 2012
# Нема ауторских права.
import math
def главни():
успех = 0
while (успех == 0):
try:
epact()
успех = 1
except ValueError:
print "Грешка. Молимо вас, унесите цео број."
година = 0
except NameError:
print "Грешка. Молимо вас, унесите цео број."
година = 0
except SyntaxError:
print "Грешка. Молимо вас, унесите цео број."
година = 0
finally:
print "Завршен програм"
def epact():
година = int(input("Која је година?\n"))
C = година/100
вредност = (8 + (C/4) - C + ((8*C + 13)/25) + 11 * (година%19))%30
print "Епакт је: ",вредност
main()
Програм изнад користи концепт претходних лекција као и тренутне лекције.
Хајде да погледамо програм изнад у деловима.
Након дефинисања функције под називом "main" (главна), кажемо јој шта желимо да "покушамо" да именујемо функцију "епакт". Ради док "while" нема "успеха". Интерпретер онда иде на линију година = int(input("Која је година?\n")).
Интерпретер узима вредност унету од стране корисника и држи је у променљивој "година".
Унета вредност није цео број или разломак (који би био претворен у цео број помоћу интерпретатора), изузетак ће бити подигнут, и извршење try блока се завршава, одмах пре успеха је додељена вредност 1.
Хајде да погледамо неке могуће изузетке. Програм изнад нема except израз за сваки могући изузетак, јер постоје бројни типови изузетака.
Ако је вредност унета за годину слово, NameError изузетак је подигнут. У програму изнад, ово је ухваћено од стране except NameError: линије, и преводилац извршава изјаву за штампање испод except NameError:, затим поставља вредност "година" на 0 из предострожности, чишћење од свих не нумеричкох бројева. Преводилац онда иде назад до прве линије while петље, и процес почиње поново.
Процес изнад био би исти за друге изузетаке које имамо. Ако је подигнут изузетак, и постоји осим реченице за то у нашем програму, преводилац ће прикладно скочити до изјаве испод осим реченице, и извршити их.
finally изјава, се понекад користи у изузецима.
Размишљајте о томе као адуту. Изјаве испод finally пешенице ће бити извршена без обзира на то да ли смо подигли изузетак или не. finally изјава ће бити извршена након било ког try или except реченице пре њега.
Испод је једноставнији пример где немају петље, и finally клаузула се врши без обзира на изузетке.
#Програм од стране Мишел Ајкенс 2012
#Нема ауторских права.
def main():
try:
број = int(input("Унесите цео број.\n"))
половина = број/2
print "Половина броја који сте унели је ",половина
except NameError:
print "Грешка."
except ValueError:
print "Грешка."
except SyntaxError:
print "Грешка."
finally:
print "Ја извршавам последну реченицу."
main()
Ако бисмо унели абецедну вредност за број = int(input("Молимо вас, унесите број.\n")), излаз би био следећи:
Молимо вас, унесите број.
т
Грешка.
Ја извршавам последну реченицу.
0.2 Вешбе
Ажурирајте барем програм бројева телефони (у секцији ../Фајл ИО/) тако да не сруши ако корисник не уноси никакве податке на менију.
en:Non-Programmer's Tutorial for Python 2.6/Dealing with the imperfect


Брак и васпитање

Животи и мишљења великих философа | []
<< Комунизам и консерватизам | Брак и васпитање | Демократија и аристократија >>
----
Жена je мушкарцу оно што je роб господару, телесни радник духовном раднику, варварин Јелину. Жена je недовршен човек, који je заостао на нижем степену скале развића. Мушко je по својој природи више, a женско ниже; једно влада, a друго ce покорава, и овај принцип нужно ce односи на целокупно човечанство. Воља женина je слаба, зато она није способна да стече самосталан карактер или самосталан положај. Жена je највише способна за миран домаћи живот, и док она y свима спољним приликама стоји под вођством мужа, y домаћим стварима може да га превазиђе. Сличност жене са мушкарцем не би требало појачавати, као y држави Платоновој; пре би требало развијати њихову различност, јер ништа не привлачи јаче него ли оно што je друкчије врсте. »Храброст код жене и код мушкарца нису, као што je Сократ мислио, исто: храброст мушкарца јесте храброст y владању, a жене y послушности... Као што каже песник: украс женин je ћутање.«
Чини ce да je Аристотело мислио да мушкарац само ретко постиже идеално заробљење жене, и да језик не влада ређе него ли мушка песница. Као да би хтео обезбедити мушкарцу нужну корист, Аристотело му препоручује да женидбу одлаже све до тридесет и седме године, и тада да ce ожени девојком од двадесет година. Девојка од двадесет година сасвим одговара мушкарцу од тридесет, и можда би je држао на узди ратник са тридесет и седам година. До ове брачне математике доводи Аристотела мисао да ће два бића тако различних година отприлике y исто време изгубити своју репродуктивну снагу и своје страсти. »Не треба да дође до тога да je мушкарац способан да оплођава a да жена није способна да рађа, или обратно. Јер такве прилике доводе до свађе и раздвајања... Како je природа као последњу границу репродуктивне снаге за мушкарца поставила просечно седамдесету годину живота, a за жену педесету, онда почетак брачне везе треба удесити тако да одговара овим временима. Из бракова који ce рано склапају не долази на свет добар подмладак, јер су код свих животиња младунчад од младих родитеља слаба, већином женска и малог облика...« Здравље je важније него ли љубав. Затим, »то je корисно и за умереност ако ce девојка удаје тек y зрелијим годинама. Јер сувише рано љубавно уживање појачава нагоне преко мере, као што je исто тако утврђено да полни саобраћај међу онима који још расту спречава растење.« Таква питања не би ce смела оставити младачкој произвољности, него би требало да ce подвргну државном надзору и државној контроли; требало би да држава за сваки пол одреди, после којих и до којих ce година сме улазити y брак, и које je време најпогодније за зачеће, и колики прираштај становништва сме да буде. Ако je природни прираштај становништва и сувише јак, онда свирепо убијање деце треба да ce замени отклањањем плода; и »то отклањање треба да ce примењује још пре него плод задобије живот и осећаље.« За сваку државу постоји идеална висина становништва, и она ce мења према положају и према помоћним средствима државе. »Ако држава има мало становника, онда она није самостална ... a ако их има много, онда je она само народ, a није никаква држава, и ту ce не би могло говорити о уставној владавини«, или о народном или о политичком јединству. Што прелази меру од десет хиљада становника, не одговара идеалном циљу.
И васпитање требало би да лежи y рукама државе. »Најважнија од свих консервативних мера... јесте васпитање омладине y смислу и y духу устава, a оно je данас свуда занемарено.« Грађанин треба да je прилагођен уставу своје завичајне државе. Државни надзор над школама може учинити да ce народ одврати од заната и трговине и врати ce обрађивању земље; и да ce људи, задржавајући приватну својину, привикну на то да своје имање стављају на расположење јавним циљевима. »А сауживање биће одређено благородним држањем грађана према пословици: међу пријатељима све je заједничко.« A пре свега, млади грађани треба да ce привикавају на послушност према законима, иначе држава не може да постоји. »С правом ce рекло: ко ce није научио слушати не може добро заповедати . .. Добар грађанин треба да уме и једно и друго.« И само државна школа може извести социјално јединство међу грађанима који су етнички хетерогени; држава je једно мноштво из којег ce васпитањем мора направити јединство и заједница. Треба и омладину обавештавати о добротворним дејствима државе, о безбедности коју она довољно не цени a која ce своди на социјалну организацију, и о слободи коју доносе закони. »Човек je, кад ce усаврши, најбоља животиња; ако ce пусти да живи одвојено, онда je најгора, јер неправедност je најопасније наоружана, a човек je од рођења снабдевен оружјем ума и особинама карактера које би могао да употреби за најошптије циљеве. Зато je он, уколико нема врлина, најсвирепија животиња, пуна незаситости и пожуде.« И само социјална контрола може да му усади врлине. Помоћу језика човек je образовао друштво, a y друштву ce образовао ум, a умом поредак, a поретком култура. У тако уређеној држави појединац има на расположењу хиљаду могућности и прилика да ce развија, a то му не би дао живот y усамљености. »Да би човек могао да живи сам, треба да je или животиња или бог.«
Зато револуције нису готово никад паметне. Оне можда могу да донесу добра, али по цену многих невоља, међу којима je највећа ремећеље, a можда и растурање оног социјалног поретка и оне структуре од које зависи свако добро y држави. Непосредне последице револуционарних новина могу ce прорачунати и могу бити повољне; али посредне већином ce не могу прорачунати и не ретко доносе пропаст. »Они који само мало ствари узимају y обзир лако могу да изрекну свој суд«; ко дубине лако премошћује одиста неће имати много дубине. »Омладину je лако преварити, јер ce она лако предаје надама.« Угушивање навика које су ухватиле дубока корена y грађанској свести доводи до смењивања влада које су жељне рефорама, јер народ ce не одриче лако старих навика; закони ce лакше мењају него ли карактери. Треба ли да један устав остане трајан, онда сви делови друштва морају желети да га очувају y снази. Зато владалац који жели да отклони револуције треба да спречава прекомерно сиромаштво и богатство, јер то значи »стање из којега ce обично рађа рат.« Требало би да он (као Енглези) потпомаже колонизацију као одушку за сувише нагомилано становништво, и требало би да негује и практикује религију. Аутократски владалац треба да се нарочито истиче у поштовању богова; јер кад народ види да је владалац религиозан и да поштује богове, мање ће се бојати да ће од његове руке доживети неправду, и теже ће се приволети завери против њега. јер ће веровати да се сами богови боре на његовој страни.
----
<< Комунизам и консерватизам | Брак и васпитање | Демократија и аристократија >>


Заснивање логике

Животи и мишљења великих философа | []
<< Дело Аристотелово | Заснивање логике | Организација науке: Грчка науке пре Аристотела >>
----
Пре свега, Аристотело ce одликује тиме што je он готово без претходника, само својим сопственим, напрегнутим мишљењем, створио нову науку — Логику. Ренан говори о »оскудном образовању духова који нису, директно или индиректно, били под утицајем грчке стеге«; али, кад ce ствар тачно посматра, и сам грчки дух био je исто тако недисциплинован и хаотичан све дотле док немилосрдно строге формуле Аристотелове нису дале готову методу и исправљање мисли. И сам Платон (ако то један поштовалац сме рећи) био je необуздана и нејасна душа, која ce веома често заплетала y облаку митова, и која je преобиљем лепоте застирала лице истине. Аристотело, као што ћемо видети, доста често je и сам газио сопствена правила; али, онде где je то чинио — био je дете прошлости a не будућности, коју je имало изградити његово мишљење. Политичко и економско пропадање Јеладе y времену после Аристотела ослабило je јелински дух и карактер. Али, кад je један нов људски сој, после хиљадугодишаег варварског мрака, нашао могућности да развија своје мисаоне способности, тада je Аристотелов Органон логике, y преводу Боетијеву (470.—525. после Хр.), постао истинска храна средњовековне мисли. Органон je постао права мајка схоластичке философије која je, мада je постала неплодна због својих окивачких догми, ипак млади европски дух научила танчинама мшпљења, створила језичко благо нове науке, и ударила основу баш оној зрелости духа која je као товар одбацила учења и методе којима je захваљивала за своје порекло и постојање.
Логика, просто говорећи, значи вештину и методу правилног мишљења. Она je »логија« или метода сваке науке, сваког учења и сваке уметности, и чак je сакривена и y музици. Она je наука зато што ce процес правилног мишљења може, као код Физике и Математике, свести на законе, и њих може научити сваки нормалан човек; она je вештина зато што вежбањем даје мишљењу најзад ону несвесну и непосредну сигурност којом прсти пијаниста клизе преко његовог инструмента до случајних хармонија. Ништа није сувље од логике, a ништа важније.
Ову нову науку наговештавали су већ Сократ, који je тврдоглаво и непрестано тражио да ce све дефинише, и Платон, који je непрестано изглађивао све појмове. Мала расправа Аристотелова О дефиницији показује како ce његова логика хранила из тих извора. »Желите ли да ce разговарате са мном (рекао je Волтер) онда ми дефинишите своје појмове.« Колике би ce дебате биле свеле на један параграф, само да су диспутанти предузели да дефинишу своје појмове! Алфа и омега логике, њено тело и душа, јесте то да ce сваки важни појам y озбиљном говору подвргне најстрожијем испитивању. То je тешко, и то безобзирно ставља дух на пробу; али, ако je ова једаред извршена, онда je и сваки задатак већ напола решен.
Како ce поступа при дефиницији какве ствари или каквога предмета? Аристотело одговора да ce свака добра дефиниција састоји из два дела или да лежи на двема јаким основама: прво, она један предмет додељује y ону класу или групу којој ce опште карактеристике слажу с карактеристикама тога предмета: човек je, пре свега, једна животиња; и друго, она наводи y чему ce тај предмет разликује од других предмета који припадају његовој групи: - човек je, y Аристотелову систему, умом обдарена животиња; његова »специфична разлика« којом ce он paзликује од свих других животиња јесте његова умна обдареност (одатле je пореклом једна лепа легенда). Аристотело баца предмет y море предмета његове сопствене класе, па га онда опет извлачи, али с њега цуре генеричке одређености и обележја и његове врсте и групе; при томе само још јасније отскачу његова индивидуалност и разлика због јукстапозиције са другим предметима, сличним, али опет различним.
Оставимо ли позадину логике, онда долазимо на велико бојиште где ce Аристотело борио са Платоном око животног питања »универсалија« ; то je био први сукоб који до данашњега дана није престао, и који je већ средњевековну Европу испуњавао бојним покликом »реализам« и »номинализам«. Општи појам, за Аристотела, јесте свака обична именица која ce уопште може применити на чланове једне класе: на пример, животиња, говек, књига, дрво, јесу општи појмови (универсалије). Али, ови општи појмови јесу субјективне претставе, никакви додирљиви објективнн реалитети; они су nomina (имена), a не res (ствари). Све оно што нас окружује припада свету индивидуалних и специфичних предмета, a не свету генеричких и општих ствари; постоје људи, и дрвета, и животиње, али човек уопште, или општи појам »човек« не постоји, осим само y мислима; то je прикладна ментална апстракција, али никакво садање, спољашње нешто, никакав реалитет.
Аристотело мисли да je Платон општим појмовима прписивао објективну егзистенцију; a Платон je одиста и тврдио да je ошпте неупоредиво трајније и важније и битније него ли индивидуално, — ово je само незнатан талас y бескрајној бибавици; људи настају и пропадају, али човек ће остати y вечности. Као што би рекао Виљем Џемс, Аристотело je био дух трезвен и стваран, крут, a никако нежан. У Платонову »реализму« он je видео корен бескрајног мистицизма и академскога бесмисла, и зато удара на њега свом снагом јакога полемичара. Као Брут, који Цезара није мало волео али je још више волео Рим, говори и Аристотело: Amiens Plato, sed magis arnica veritas — »Платон ми je драг, али ми je истина још дража«.
Непријатељски расположен посматрач могао би указати на то да Аристотело (слично као Ниче) тако оштро критикује Платона зато што веома добро зна колико je од њега узео; нико није пророк y очима свога дужника. Али, Аристотело ипак заступа здраво становиште. Он je реалист готово y модерном смислу те речи, и тврдо je решен да посматра објективну садашњост, док ce Платон задубио y субјективну будућност. У сократско-платонском наглашавању дефиниција лежао je правац који je водио од ствари и чињеница ка теоријама и идејама, од појединога ка ошитем, од науке ка схоластицизму; напослетку, Платон ce општему и идејама тако предао да су оне постепено одређивале оно што je он као појединости видео и на своје решето просијавале чињенице његова видокрута. Аристотело проповеда враћање ка стварима, ка »неувелом лицу природе« и стварности; Он je нарочито волео конкретне појединости, индивидуалне ствари које имају крв и тело. A Платон je волео генерално и универсално тако да je y својој Држави уништио индивидуално како би изградио савршену државу.
Али, y историји често има тога хумора да млади борци узимају толике особине својих старих учитеља које међутим нападају. Ми сами имамо увек y обилној мери оних ствари које осуђујемо: као што ce сличном само слично може корисно противставити, тако ce и само слични људи препиру, и најљући бојеви настају баш због незнатних отступања с обзиром на сврху или мишљење. Витезови крсташких ратова видели су y Саладину, џентлмена с којим су ce могли рвати према правилима свога кодекса части; али, кад су ce европски хришћани поделили y непријатељске таборе, онда тај кодекс није давао никакве милости ни за најучтивијег противника. Аристотело je тако безобзирно ишао против Платона стога што je сам y себи имао тако много Платонових особина; и он воли апстракције и општости, и често очевидне чињенице издаје ради сјајно искићене теорије, и непрестано ce бори са својом философском страшћу која би крајње небо хтела да испита. Јасне трагове тога показује најкарактеристичнији и најоригиналнији прилог што га je Аристотело философији дао: — његово учење о силогизму. Силогизам je тројство из судова од којих трећи (конклузија) следује из признате исправности других двају судова (премисе »maior« и »minor«). Ha пример: човек je умом обдарена животиња; Сократ je човек; Сократ je дакле умом обдарена животиња. Математички образован читалац одмах ће опазити да структура силогизма личи на став по којем две ствари које су једнаке некој трећој морају и међу собом бити једнаке; ако je A = В, и С = А, онда je С = В. Као што je y математичком случају конклузија била постигнута брисањем заједничкога знака A y обема премисама, тако и y нашем силогизму долазимо до конклузије брисањем заједничкога појма »човек« и комбиновањем онога што je остало. Као што су наглашавали логичари од Пирона до Стјуарта Мила, главна тешкоћа лежи y томе што горња премиса силогизма као утврђено претпоставља баш оно што тек треба да буде доказано: — јер ако Сократ није умом обдарен (а он je неоспорно човек), онда није y ошптем смислу истина да je човек умом обдарена животиња. Аристотело би одговорио: ако једно биће има већи број обележја која су карактеристична за једну класу (»Сократ je човек«), онда ће то биће с највећом вероватношћу имати и друга карактеристична обележја те класе (»умну обдареност«). Али, очигледно je да je силогизам одређен више за разјашњење излагања и мисли него ли за проналажење истине.
Силогизам, као многе друте појединости y Органону, задржава своју вредност. Аристотело je открио и описао сва правила теориске истинитости и све мајсторије дијалектичког дебатовања, и то са вредноћом и оштроумношћу која ce не може довољно похвалити. Његови радовн y тој области можда су више донели прилога за духовно потстицање доцнијих времена него ли делатност ма којег друтога писца. Међутим, још никога није било који би био могао да од логике створи отмен тон; упутство за правилно мишљење уздиже нас колико и какав уџбеник етикете; можемо ce њиме служити, али ће нас једва моћи потстаћи да ce отмено понашамо. Чак и најсмелији философ не би никакву серенаду певао уџбенику логике. Према логици увек ce заузима онакав став какав je Вергилије препоручио Дантеу пред онима који су осуђени због своје безбојне неутралности: Non ragionam di lor, ma guarda e passa:
:Стог даље пажње им ти не поклони,
:и своје поглеце другуд упути.
----
<< Дело Аристотелово | Заснивање логике | Организација науке: Грчка науке пре Аристотела >>


Водич за Пајтон 2.6/Фајл

Овде је пример фајла УИ (унос/излаз):
# Док је фајл
излазни_фајл = open("тест.txt", "w")
излазни_фајл.write("Овај текст иде у излазни фајл\nПогледајте га и видите!")
излазни_фајл.close()
# Прочитајте фајл
унос_фајл = open("тест.txt", "r")
текст = унос_фајл.read()
унос_фајл.close()
print текст
Излаз и садржај датотеке тест.txt су:
Овај текст иде у излазни фајл
Погледајте га и видите!
Обратите пажњу да је написао фајл који се зове тест.txt у директоријуму из ког се покреће програм. \n у низу говори да Пајтон стави ''n''нови ред где је то стављено.
Преглед фајла УИ је:
* Добијање објекта фајла помоћу open функције.
* Читајте или пишите у објекту фајла (у зависности од тога како је отворено)
* Затворите га
Први корак је да добијете објекат фајла. Начин да ово урадите је да користите open функцију. Формат је фајл_објекат = open(имефајла, режим) где је фајл_објекат променљива у коју се ставља објекат фајла, имефајла је низ са именом фајла, и режим је "r" као ''р''прочитати фајл или "w" као ''в''писање у фајлу (и неколико других ћемо прескочити овде). Следеће су како се функције објекта фајла могу називати. Две најчешће функције су читање и писање. Функција читање додаје низ на крају фајла. Функција читање чита следећу ствар у фајлу и претвара је у низ. Ако није дат аргумент вратиће цео фајл (као што је урађено у примеру).
Овде је нова верзија програма бројева телефона који смо направили раније:
def штампај_бројеве(бројеви):
print "Бројеви телефона:"
for x in бројеви.keys():
print "Име:", x, "\tБрој:", бројеви[x]
print
def додај_број(бројеви, име, број):
бројеви[име] = број
def потражи_број(бројеви, име):
if име in бројеви:
return "Број је " + бројеви[име]
else:
return име + " није нађено"
def обриши_број(бројеви, име):
if име in бројеви:
del бројеви[име]
else:
print име," није нађено"
def учитај_бројеви(бројеви, имефајла):
унос_фајл = open(имефајла, "r")
for унос_фајл in унос_фајл:
унос_фајл = унос_фајл.rstrip('\n') #Елиминишите крај линије или унесите
име, број = унос_линије.split(",")
бројеви[име] = број
унос_фајл.close()
def сачувај_бројеви(бројеви, имефајла):
излаз_фајл = open(имефајла, "w")
for x in бројеви.keys():
излаз_фајл.write(x + "," + бројеви[x] + "\n")
излаз_фајл.close()
def штампај_мени():
print '1. Штампај број телефона'
print '2. Додај број телефона'
print '3. Обриши број телефона'
print '4. Тражи број телефона'
print '5. Учитани бројеви'
print '6. Сачувај бројеве'
print '7. Заврши'
print
телефонска_листа = {}
мени_изабери = 0
штампај_мени()
while True:
мени_изабери = input("Укуцај број (1-7): ")
if мени_изабери == 1:
штампај_бројеви(телефонска_листа)
elif мени_изабери == 2:
print "Додај име и број"
име = raw_input("Име: ")
телефон = raw_input("Број: ")
додај_број(телефонска_листа, име, телефон)
elif мени_изабери == 3:
print "Обриши име и број"
име = raw_input("Име: ")
обриши_број(телефонска_листа, име)
elif мени_изабери == 4:
print "Пронађи број"
име = raw_input("Име: ")
print пронађи_број(телефонска_листа, име)
elif мени_изабери == 5:
имефајла = raw_input("Датотека за учитавање: ")
учитај_бројеви(телефонска_листа, имефајла)
elif мени_изабери == 6:
filename = raw_input("Filename to save: ")
save_numbers(телефонска_листа, имефајла)
elif мени_изабери == 7:
break
else:
штампај_мени()
print "Довиђења"
Обратите пажњу да сада обухвата чување и учитавање фајлова. Ово су неки излази када се два пута покрене:
1. Штампај број телефона
2. Додај број телефона
3. Обриши број телефона
4. Тражи број телефона
5. Учитани бројеви
6. Сачувај бројеве
7. Заврши
Укуцај број (1-7): 2
Додај име и број
Име: Џил
Број: 1234
Укуцај број (1-7): 2
Додај име и број
Име: Фред
Број: 4321
Укуцај број (1-7): 1
Број телефона:
Име: Џил Број: 1234
Име: Фред Број: 4321
Укуцај број (1-7): 6
Датотека за чување: бројеви.txt
Укуцај број (1-7): 7
Довићења
1. Штампај број телефона
2. Додај број телефона
3. Обриши број телефона
4. Тражи број телефона
5. Учитани бројеви
6. Сачувај бројеве
7. Заврши
Укуцај број (1-7): 5
Датотека за учитавање: бројеви.txt
Укуцај број (1-7): 1
Број телефона:
Име: Џил Број: 1234
Име: Фред Број: 4321
Укуцај број (1-7): 7
Довиђења
Нови делови овог програма су:
def учитај_бројеви(бројеви, имефајла):
унос_фајл = open(имефајла, "r")
while True:
унос_фајл = унос_фајл.readline()
if not унос_фајл:
break
унос_фајл = унос_фајл[:-1]
име, број = унос_фајл.split(",")
бројеви[име] = број
унос_фајл.close()
def сачувај_бројеви(бројеви, имефајла):
излаз_фајл = open(имефајла, "w")
for x in бројеви.keys():
излаз_фајл.write(x + "," + бројеви[x] + "\n")
излаз_фајл.close()
Прво ћемо погледати део за чување програма. Прво ствара објекат фајла са командом open(имефајла, "w"). Пролази затим кроз њега и ствара ред за сваки број телефона са командом излаз_фајл.write(x + "," + бројеви[x] + "\n"). Ово пише линију која садржи име, зарез, број и прати га у нови ред.
Део учитавања је мало компликованији. Почиње узимањем објекта фајла. Затим користи while True: петљу која наставља претраживање док не наиђе на break изјаву. Затим узима линију линијом унос_линија = унос_фајл.readline(). readline функција ће вратити празан низ када се дође до краја фајла. if изјава проверава за ово и break ван while петље када се то догоди. Наравно ако readline није вратила нови ред на крају линије неће бити шансе да кажете ако је празан низ празан ред или крај овог фајла па је нови ред остао у чему readline враћа. Стога морамо да се отарасимо нове линије. Линија унос_линија = унос_линија[:-1] то ради за нас тако што испушта последњи знак. Следећа линија име, број = унос_линија.split(",") дели линију на зарезом на име и број. Ово се затим додаје у бројевима речника.
0.1 Вежбе
Сада мењајте програм оцене из секције ../Речници/ тако да користи датотеку
УИ да води евиденцију о ученицима.
en:Non-Programmer's Tutorial for Python 2.6/File IO


Комунизам и консерватизам

Животи и мишљења великих философа | []
<< Етика и природа среће | Комунизам и консерватизам | Философија државе: Брак и васпитање >>
----
Из једне тако аристократске етике природно следује строго арпстократска политичка философија (а можда je ова претходила оној). Од учитеља једнога цара и од мужа једне принцесе никако ce не може да очекује претерана наклоност према простом народу или чак према трговачкој буржоазији; философија једнога човека налази ce y истој ризници са његовим благом. Али, Аристотело je, изнад тога, био поштено консервативан, јер je познавао немир и несрећу који су израсли из атинске демократије. Као типичан научник, тражио je поредак, безбедност и мир, и мислио je да то није никакво време за политичке екстраваганције. Радикализам je раскош за стабилна времена; мењати прилике смемо само онда ако ствари мирно леже y нашим рукама. Али, уопште, каже Аристотело, мењање закона je зло ... »Ако je корист од измене мала, онда je боље да погрешке y закону и y владавини остану, јер друштву ће та измена донети мању добит него ли што ће навика на непослушност према власти донети штету.« Моћ закона, која човека приморава на покоравање и тиме на политички поредак, оснива ce великим делом на навици; лак прелазак из старих закона на нове јесте најсигурније средство за слабљење суштине закона уопште. »А не сме ce притом заборавити ни то да треба дуго времена и много година y којима би те ствари имале прилику да покажу своју важност.«
»Te ствари«, разуме ce, односе ce на Платонову комунистичку државу. Аристотело ce обара на Платонов реализам општих појмова и на његов идеализам y државним стварима. У учитељевој слици будућности налази он много тамних мрља. Њему ce не свиди та логорска, стална заједница на коју je Платон осудио своје чуваре философе; ма колико да je Аристотело консервативан, он ипак индивидуалне особине, повученост и слободу цени више него ли социјалну моћ и способност за рад. Он би мало имао отуда што би свакога савременика звао братом или сестром, и сваку старију личност звао оцем или мајком; ако су сви браћа, онда то није ниједан, и »ипак би боље било бити реалан рођак него ли син на онај (платонски) начин.« У држави y којој су жене и деца заједничко добро ».. . љубав ће испасти водена ... Јер две ствари које y људском срцу највише изазивају интерес и добру вољу јесу: својина и љубав; али, од ових не би ниједна могла да постоји y таквој држави« какву je Платон хтео да оствари.
Можда je, y тамној давнини, кад je још породица била једини државни облик, и сточарство или примитивно обрађивање земље било једини облик живота, постојало комунистичко друштво. Али, »у једном јаче подељеном стању друштва«, где подела рада на различно важне задатке доноси природну неједнакост људи, и све je више развија, ту ce комуиизам растура, јер не даје никакав довољан потстицај за снажно развијање виших способности. За напрегнут рад потребна je жудња за добитком, и праву марљивост, штедљивост и старање одржава само жудња за имовином. Где све свакоме припада, ту ce нико ни за што неће бринути. »Ономе што многима припада посвећује ce баш најмања брига. Међутим, човек ce веома тачно стара за оно што њему припада, a за заједничко добро готово нигда... »Уошпте je заједнички живот веома тежак ако све оно што je људима потребно треба да буде заједничко... То ce види код путничких друштава y којима ce готово сви чланови око обичних и незнатних ствари« — a да и не говоримо о тешком брачном комунизму — »посваде и разиђу.«
»Истина, једна тако (платонски) уређена држава изгледа пријатна и човекољубива, и ко o њој слуша, она му ce допада и изазива мисао да ће y њoj завладати чудесна љубав свих према свима, нарочито ако ce притом износи тужба да зло стање које постоји данас y државном животу долази од оскудне заједнице добара... a то су зла која не долазе отуда што нема заједнице добара, него зато што je природа људска покварена.« »Политичка наука не прави људе, него их од природе прима као градиво.«
Али, људска природа, просечан човек, стоји ближе животињи него ли божанству. Велика већина људи од природе су глупаци и ленштине; ови ће одлазити на дно, ма како ствари биле уређене. Потпомагати их државном помоћи значи »лити воду y буре које нема дна.« Таквим људима мора неко y држави да влада и да их води y њихову раду — са њиховом приволом колико je могућно, a без ње где je потребно... »Одмах при рођењу врши ce подела људи, која једне одређује да владају, a друге да ce покоравају... »Ko je, наиме, као умно биће способан за предвиђање, он je од природе одређен да влада и заповеда, a ко само снагом тела може да извршује издана наређења, он je од природе одређен да ce покорава и да служи.«
Роб je господару оно што je тело души, и као што тело треба да буде подвргнуто духу, тако je »за нижега боље да њиме управља неки господар.« »Роб je живо оруђе, оруђе je нежив роб.« И наш немилостиви философ, наслућујући могућности што нам их y руку даде индустриска револуција, додаје томе с озбиљном надом: »Кад би свако оруђе свршавало свој посао по наређењу или погађајући наређење унапред ... кад би чункови сами ткали, или перо само ударало о жице китаре, онда одиста ни грађевинарима не би били потребни надничари, ни господарима робови.«
Аристотелова философија типично претставља грчко презирање телесног рада. Овај рад y Атини ннје добио онакву сложеност каква постоји данас, кад je интелигенција која ce захтева од многих занатлија често много већа него она што je изискују задаци обичне средње класе, и кад би какав професор средњих школа y аутомобилском механичару могао да види правога бога; телесни рад био je тада сасвим телесан, и Аристотело je, сa висина своје философије, презриво гледао на њега као на рад одређен за бића без духа, јер он пристаје само робовима и људе оспособљава само за ропство. Аристотело je мислио да телесни рад отупљује и квари дух, и не оставља ни времена ни снаге за политичко разумевање; и као паметан закључак чини му ce да само људи који довољно располажу временом смеју да имају глас y државној управи. Најбољи државни облик неће занатлије рачунати y грађане. »У Теби je постојао закон: ко ce десет година није уздржавао од сваког посла, не сме да врши никакву државну службу.« Аристотело чак и трговце и банкаре рачуна међу робове. »Трговина... с правом ce осуђује, зато што je неприродна и што ce оснива на узајамном закидању. И зато je каматовање с пуним правом омрзнуто, јер ce ту вуче корист из самога новца, и он сам губи своју вредност као средство. Јер новац je измишљен да ce олакша размена добара, a камате га умножавају... Камате су новац од новца ), и отуда су као врста стицања y највећој мери неприродне.« Новац не треба да рађа. Теориско расправљање о новчаним питањима није достојно философије, али занимати ce финансиским пословима или стицањем новца — то не доликује достојанству слободна човека.
----
<< Етика и природа среће | Комунизам и консерватизам | Философија државе: Брак и васпитање >>


Последње године живота и смрт

Животи и мишљења великих философа | []
<< Критика | Последње године живота и смрт | Бекон: Од Аристотела до Ренесансе >>
----
Међутим, живот нашега философа доспео je y неподносиве тешкоће. Његови односи према Александру постали су затегнути кад je подигао протест против осуде свога рођака Калистена, који ce устручавао да Александру исказује поштовање као божанству. Александар je на тај протест одговорио наговешћујући да y област његове свемоћи иде и то да и философе може осуђивати на смрт. У исто време Аристотело ce веома заузимао да одбрани Александра пред Атињанима. Патриотизму појединих градова он je претпостављао солидарност свих Грка, и био je уверења да би култура и наука више цветале кад би престала мала суверенства и ситне зађевице. У Александру он je угледао оно што je и Гете видео y Наполеону: философиско јединство хаотичног и неподносиво разноликог света. Слободе жедни Атињани гунђали су против Аристотела, и запали су y огорчење кад je Александар усред непријатељске вароши поставио једну статуу која je претстављала философа. Ta узрујања дају нам о Аристотелу утисак сасвим другачи него што нам га je дала Етика: ту не стоји никакво хладно и нељудски мирно биће, него борац који je сa свих страна изложен непријатељима и продужује рад на свом титанском делу. Платонови наследници y Академији, беседничка школа Исократова, и раздражена гомила која je ослушкивала заједљиву речитост Демостенову, све то интригирало је против Аристотела и грајом тражило његово прогонство или смрт.
Тада, 323. пре Хр., Александар нагло умре. Атина ce опи патриотским одушевљењем, маћедонска странка паде, и би извикана независност Атине. Антипатар, наследник Александров и блиски пријатељ Аристотелов, крене на устанички град. Највећи део маћедонске странке побегне, Тада ce врховни свештеник Евримедон јави тужбом против Аристотела, и изнесе како Аристотело учи да су молитва и жртва бескорисне. Аристотело виде где судбина прети да му суде судови и гомила y душманству неупоредиво већи од оних, што су убили Сократа. Мудро увиђаван, остави он град, јер Атињанима, као што рече, не хтеде дати прилике да ce и по други пут огреше о философију. У овом поступку не лежи никакво кукавиштво : оптуженику y Атини било je увек слободно да одабере прогонство. Дошавши y Халкиду, Аристотело ce разболе. Диоген Лаертије каже да ce седи философ, потпуно разочаран овим преокретом судбине, отровао кукутом. Ma какав да je био узрок, његова болест била je кобна; неколико месеци после одласка из Атине (322. пре Хр.) умире осамљени Аристотело.
Исте године, y исто доба, y шездесет и другој години, отровао ce Демостен, највећи непријатељ Александров. У једној години изгуби Јелада свога највећег владара, свога највећег беседника, и свога највећег философа. Слава која je носила име Јеладе избледела je пред изласком римскога сунца, и величина Рима пре je била парада моћи него ли светлост мисли. И овај сјај je избледео, и мала светлост готово сасвим ишчезну. За једно тисућлеће лице Европе зави ce тамом. Цео свет надао ce васкрсу философије.
----
<< Критика | Последње године живота и смрт | Бекон: Од Аристотела до Ренесансе >>