Развој друштвеног живота

Садржај
----
1 Географски смештај и рељеф
Босански географски рељеф и смештај од главних природних путева, одржали су до данас знатне трагове натуралног господарства, и то у оном облику у коме је промет добара ограничен на минимум, јер већину потреба свако господарство подмирује из властите економије. Природна је последица тога: недовољно комуницирање становника између себе, и недовољно развијен појам да човек тешко живи сам. Као и свугде, град је створио посебан менталитет, ради свог нарочитог живота. У нашем случају коначно одлепљивање градскога друштва од сеоске етичке и етничке подлоге извршило се баш за потоњих 50 година, и то у толикој мери, да су се у неким случајевима погубиле све везе, што, на пример, у Србији никако није случај. За последњих 50 година град се, од властелинског гнезда и еснафске чаршије претворио у центар новог капиталистичког поретка и врло брзо постао сличан у друштвеним односима ма којој парвенијској капиталистичкој средини.
Код Босанца је, ради помањкања ширег друштвеног контакта, слабо развијена подлога за ширу друштвеност, слабије него и код једног Словена, и ако су баш ради некомуницирања све друге карактеристичне словенске особине одлично сачуване. Њега није сунце и лагодан живот учинило на онај начин друштвеним какав је Италијан и Прoвансалац, нити су га елементарне и историјске невоље збиле у заједницу племенску или класну, како је код ратника у у Црној Гори и поморца у Приморју, него је друштвена веза дуго била само спиритуалне, готово сентименталне, природе. Он није организован ни племенски ни класно, па ни сама црква нема карактер једне друштвене организације. Једина чврста друштвена организација босанског села јесте породична задруга. У огромном делу Босне чак не постоје ни села него усамљена мајурска насеља без нарочитог међусобног саобраћаја.
Право власништва је принцип који се најстроже поштује (на другоме се месту упоређењем статистике крађа у Босни и у Аустрији то јасно види.). Њиве су ограђене и забележене макар не биле веће од гувна. Колективни посед је готово увек у назатку, запуштен и обрушен, па макар власници били блиски сродници. У граду се за рушевно имање вели да је: као мирашчијско.
Исто се тако поштује принцип праведности, па се по поимању Босанаца сврха државе поклапа са платоновом: »Држава је зато да оствари праведност«.
2 Мистика економске кооперативе
Економска кооператива ипак по стоји, али је њена основа више морална него утилатарна, па је постала готово ритуална. Мобе инокосних, на орање, косидбу или жетву исто су добро посећене, мада се од инокосних не очекује враћање зајма. На мобе се иде у празничном оделу, особито на жетвене, и ради уз песму и неминовно провођење свих формалности, које су уобичајене у једном таквом послу. Нећемо тврдити да је моба само свечаност жетве; али морамо опазити, да се за све друштвене чине тражи етички повод, па и за оне код којих је циљ стварна корист, макар то било на штету самога циља. Морални су разлози увек јачи од утилитарних, зато се последњи увек и подупиру првим.
Босанац поштује туђу личност, туђи понос и права, јер чува свој образ и своје право. Баш ту он изједначује себе са ма којим човеком, јер дочекује једнако предусретљиво и церемонијално путника намерника, коме ни имена не зна, као и свога спахију. За време дуге туђинске владавине био је тешко тлачен и понижаван, али је увек остајао морално слободан, ништа није могло угушити његову националну, религиозну и човечанску савест. Живео је интензивније нематеријалним животом, зато је, био богумил, песник и филозоф, зато се повукао у нематеријални живот где га у слободи није могао нико да скучи. За њега се може рећи да се приволео царству небескоме.
3 Менталитет грађанске слободе
Само скучавање материјалне слободе под Турцима је било доста ограничено. Њихова егзекутива није далеко ишла преко граница градова. У села је допирала већ знатно разводњена, јер је Босна била пуна шума, кланаца и пећина, а ове су биле пуне хајдука и ускока. Тек се у граду развијао прави неслободни тип, премда су његови становници по средњовековном схватању слободни људи. Данас је једино град дао ребела, ослобођена роба, и поред градских слободњачких или чак аристократских традиција. Овом трдњом, да босански сељак није имао ропску ћуд, не жели се умањити значај националног и класног ослобођења, напротив у томе стању је ропство било много несносније, а ипак, оно што је гонило босанског сељака да се диже, није била побуда гладна и истучена кмета.
Не сме се изгубити из вида, да босански средњи век није престао у 15. столећу, него тек некидан, да му још и данас на сваком кораку срећемо живе трагове, па ћемо тако разумети зашто леност, која се приписује босанском сељаку није ништа друго до средњевјековна инерција и конзервативност, јер је права леност слабост, помањкање енергије, живолазности, а то нико не вели за босанског сељака. Шта више сви веле да је пун скривене животне енергије и да га само треба натерати да је изда. Апсурдност тврдње о лености је очита, јер нема ни физиолошке ни историјске подлоге, пошто су сви лени народи у ствари физички слаби.
Повод ове крилатице о лености је дојучерашњи нездрави економски однос између продуктивног села и непродуктивног града. Град, који је живео од села, настојао је увек да што више добара од села узме. За њега је сељак био и лопов, када је настојао да што јефтиније прође, и лен, када није био у стању да подмири велике прохтеве града. Сељак, међутим, још и данас, када је и град постао у знатној мери продуктиван, види у граду експлоататора и нерадника. Његово неповерење према граду је само страх човека који се једанпут на ватри опржио. Предострожност је поседица тога а нипошто лукавост, како се у литератури акцептовало, или чак лоповлук, како је то чаршија превела.
4 Однос села и града
Амбис, који је и пре постојао између града и села, задњих 50 година је цивилизацијом и културом града још већма продубљен. Јер док град живи, мање више, животом западноевропским, село се још није успело потпуно решити средњег века. Свој урођени антагонизам према граду сељак подгрејава на западноевропским установама града; на свему томе, што је у граду израз једне парвенијске надрипросвећености, неособене и сељаку бескрајно далеке и несхватљиве.
Сељак у град долази само послом. Град за њега нема посебне привлачности. Град није жариште просвете, па је и његова сеоска периферија исто толико неписмена колико и далека позадина. Ни велики просветни и цивилизациони вакуум, који се око града простире, није у стаљу да ишта добро посрче из града. Оно што град, а нарочито наши индустријски центри који више исцрпљују народ него му користе, пружа својој најближој околини толико је изопачено, да у њему не можете препознати просвећеност и цивилизацију. Пристизавањем просвећене омладине са високих школа ствара се почетком 20-века једна нова градска средина, која запажа зле стране ових односа и настоји их отклонити организацијом приватне иницијативе.
5 Схватање државе
Схватање је државе како смо пре рекли платонско, идеалистичко. Основ је тога схватања и у Босни немањићка државна мисао, донекле прилагођена особеном менталитету Босанца. Њу су донели немањићки досељеници после пропасти Српске државе, па је прожела Босну тек у доба ропства и страдања. Босанска је историја осим ретких изузетака заборављена. У сенци старих градова босанских краљева сачувале су се чак до детаља традиције једне друге, далеко народскије и херојскије, државе. Када је Аустрија хтела ускрснути босанство као националну и државну мисао, наишла је на такав отпор да се морала брзо повући и допустити иредентистичко србохрватство.
Као држављанин и поданик, Босанац је био у ропству исправан у границама свога социјалног схватања. Све жрте што држава тражи ради извршавања свога циља подноси Босанац доста лако и без протеста. Он не избегава служење у војсци 1), плаћање пореза и извршење наредаба које се не косе са његовим укорењеним схватањем. Према статистичким податцима Аустоугарске, од свих њених земаља у Босни је било релативно најмање преступа и злочина против права власништва, убиства с предумишљајем, разбојства, преваре, док Босна једино предњачи у обичним убиствима и телесним повредама у свађи и пијаном стању 2). У неким се крајевима потрза нож за ситницу, која на другом месту неби изазвала на свађу. (Високо, Фојница, Крешево и Бијељина). Док су међутим прекршаји шумских, полицијских, ветеринарских и сличних прописа доста чести, јер по мишљењу босанског сељака немају етичког основа 3). Када на пример код државног шумског господарења он даномице види; како се пустоше од великих експлоатационих предузећа читави комплекси шума и како се без милосрђа оголе читаве планине пред очима власти, зашто онда да се и сељак устручава усећи у шуми, коју је доскора сматрао божијом и својом, нове рогове за кућу или лисник за прехрану стоке? Исти је случај и са прекршајима осталих прописа.
6 Култ личности
Босанац мање верује у резултате рада корпорације него рада појединаца. У народној поезији па и у најновијој историји он је сва велика дела приписао заслузи појединаца, окружујући их у својој фантазији ореолом мистичности. Велики људи из народне историје постају временом митска лица. Од анегдота се дугим препричавањем створи митологија идеализованих личности. Заслужено поштовање претвара се у култ преко кога се долази у календар националних светаца. По схватању Босанца: цар Душан, краљ Петар, Никола Пашић, војвода Степа, Стјепан Радић и т. д. су људи који стварају историју, па су само такви људи, људи великих способности и срца, у стању задобити његово пуно поверење. Он је једино у заједници коју води личност његовог поверења и дисциплинован, као социјалиста, и фанатичан борац као индивидуалиста 4).
Зато он тражи да извршиоци власти буду беспрекорни у извршавању дужности и у свом приватном животу. У томе случају је босански сељак идеално лојалан грађанин.
7 Став према демократији
Како се једаред разочарао у западно-европској цивилизацији, чији је носилац била Аустрија, он са скепсом гледа у нову за њега ствар, у демократију. Приступа јој са неповерењем па добивена права доста апатично извршује.
8 Кооператива
И поред слабе вере у вредност удруживања, ако то чине просечни људи, кооперација је постојала. Само што треба разликовати облике економске кооперативе, која од вајкада постоји на босанском селу, од кооперативе у национално-економском смислу. Појам босанске т. з. кућне задруге није ништа друго него израз за ширу породицу. Кућна задруга, које у осталом врло брзо нестаје, само је у толкко кооперативна организалија, колико је то породица уопште. Подлога те кооперације је много виша ментална него економска, па се брзо распада са слабљењем родбинских веза, макар економски разлог и даље постојао. Њеном нестајању је узрок и данашњи већи правни поредак и лична сигурност, па је отпала потреба јаког братства. Даљи је узрок прелазак из натуралног господарства новчаном јер је тиме отпала потреба сабијања у веће скупине ради подмиривања свих потреба.
Главни типови кооперативе у Босни ретко имају колективни циљ, обично је сврха кооперације корист сваког појединца посебице. Рад у замену, моба, није ништа друго него рад за плату у натури, или рад за љубав, или за божију плату. Босански сељаци врло ретко заједнички праве пут кроз свој џемат 5); мост на реци; доводе воду за пиће и натапање; заједнички чувају стоку и т. д. Ако је нешта учињено за општу ствар то је најчешће дело душевна појединца. Једна обзидана чесма или засађена воћка поред пута није дело кооперативе премда је намењена заједници. У крајевима Босне који обилују брзо текућом водом има скоро свака кућа своју малу дрвену воденицу, премда би једна већа била довољна за читаво село. Читава села прелазе брвнима потоке и држе алаше коња, јер се кола не могу употребити ради помањкања добрих путева, али никоме не пада на ум да се задругарски изгради цеста, мост или воденица. Шта више ако и дође иницијатива са стране кога добро намерна појединца о неком задружном послу, наилази на бесконачне запреке, које леже у менталитету босанског сељака.
9 Друштвени рад просвећене омладине
Задњих 50 година учињени су огромни напори од стране школоване и свесне млађе генерације, да се идеја модерног задругарства проведе у дело. Резултати постоје и нису малени, али је све тојош врло далеко од онога што се од задругарства очекује. Довољно је само да притисак и потпора организатора за извесно време престане, па да се све врати на старо. Колико је само задруга основано, које данас или не постоје никако, или су само на папиру.
Прва и највећа погрешка и узрок компромитовања идеје задругарства лежала је и лежи баш у горљивости добронамерника око оснивања задруга. Задруге су оснизане често без претходних примера иницијатора и претходног препарирања средине, ради које се задруга оснива. Оне су често настајале преко ноћи готово као певачка друштва. Данас су наравно од стране задружних савеза и просвећених појединаца учињене коректуре и ради се обазривије и стручније иако са мање елана.
У пословима, где је држава задругарску идеју поткрепила својим ауторитетом и присилном организацијом, те ако су користи од кооперативе биле убедљиво очите, било је задругарство прилично афирмисано.
После таквих погрешака и после сметња, којих је било доста, са стране власти, посао данас иде лаганим темпом, са повременим депресијама ипак напред и ићи ће до конца победе идеје задругарства у сељаковом схватању.
10 Организације државне иницијативе
Организације, које нису имале приватан карактер оснивалаје земаљска влада директно преко управних власти или преко поверљивих и оданих лица. Организација пољопривредног кредита т. зв. »Котарске припомоћне закладе« настала је год. 1886. у гатачком срезу после неколике узастопне неродне године. Да би се решила сталнога делења помоћи гладнима, Земаљска влада, вотира те године кредит од 5.000 фор., обећавши кроз пет година давати исту своту и нареди да се исто толико има сакупити од сељака тога среза, Та година, била је родна, котарски предстојник сакупи од сељака 1.000 товара јечма. Из тих је фондова подељиван зајам сељацима уз каматњак од 4—6%. Већ год. 1906. сви босански срезови имају основане ове установе. На више места покушала је тадања управа организовати задруге за мелиорацију земљишта или у другу сврху, али већином без успеха. Разлог је неуспеху на првом месту менталитет босанског човека и савршена неупућеност у корист од кооперативе, као и споменута антипатија према свакој иницијативи тадање власти 6). Сељаци не само што нису хтели помагати те послове него су их често и сметали пасивном резистенцијом или чак и кварењем објеката. Све што је учињено у овоме правцу учињено је силом или сретствима саме управе. Много више је успеха имала управа у сличним организацијама у граду, преко организованих опћина или преко специалних установа; фабрика и радионица. (Организовање кућне индустрије ткања ћилима и беза и индустрије веза). Преко стотину опћина са годишњим буџетом од преко 5 мил. круна, организованих несамоуправно, чинили су оно што наређује Земаљска управа. Сасвим је разумљиво зашто такове општине нису могле створити неку комуналну свест код грађана, него напротив код већине изазвати крајње неинтересовање за опште послове. У свему постоје два фронта: управа и малобројни опортунисти с једне стране и народ с друге стране тога фронта.
Муслимани су били још више нетрпељиви у питањима вере, или бар у стварима које су по њиховом веровању носиле карактер верски. Стара гробља нису се смела дирати 7). У тим је питањима Аустрија била до скрајњих граница попустљива и толерантна, али је, на пример, знала наћи згодан начин да од гробља прави паркове и слично.
11 Национално-просветна и хумана коорпатива
До почетка акције просвећене омладине год. 1900., мали човек у борбама за народну ствар није имао скоро никакве улоге. Карактеристика нове борбене епохе, у којој се брзо развија друштвеност, јесте демократско схватање и подела рада. Сасвим неовисно од система владавине образује се преко разноврсних удужења демократска и парламентарна организација народних снага. Тај нови систем борбе, заведен од младе генерације, значио је мобилизацију читавога народа:са ратним планом; са генералним штабом; комором и музиком 8). Преко »Просвете» се вршило оснивање српсккх новчаних завода; земљорадничких, занатских и кредитних задруга; читаоница, књижница и певачких друштава; соколских и трезвењачких. Преко ње се вршила организација Народне Одбране и ништа се пије догађало у друштвеном животу српскога дела народа без њезинога суделовања. Она подиже кадар просвећених радника и за непуну десетину година свога рада показује огромне резултате.
Из забелешки и кореспонденције пок. др. Ђорђа Ђокића може се реконструнсати историја постанка Просвете. Почетком априла год. 1899. др. Ђокић, намеравајући издати своју књигу »Историја умног развића«, пише из Бања Луке, где се тада налазио, писмо своме пријатељу медецинару Лазару Димитријевићу у Беч. Др. Ђокић се тада бавио мишљу да створи организацију, која ће издавањем књига, попут Матице Српске, културно деловати. План за ту организацију био је готов, али одговор другова из Беча преко Димитријевића, склони Ђокића да привремено забаци мисао о оснивању издавачког друштва. Довољно је цитирати неке ставове из тих писама, да се види како се из мисли о оснивању издавачког друштва створила мисао о друштву за помагање Срба ђака. У писму од 21. априла 1899. стоји: »Идеја којом се ти бавиш, врло ми се свиђа и нико јој паметан не може приговорити«; али у другом писму већ: »Оно је наше стало сада мало друкчије. Ми имамо пред очима само сврху: Ми хоћемо да учинимо оно што ће бити од користи народу у Б. и X. — Наша је намера, да буде што више школованих Срба, правообразованих у сваком погледу. Што више и што прије... И то све да буде одгојено у националноме духу, у борби за националне идеале истрајно и безобзирно«. Уверивши се и сам да је свака културна акција без већег броја интелектуалаца немогућа, др. Ђокић напушта мисао о издавачком друштву. Почетком маја т. г. пише г. Шћепану Грђићу у Мостар и тужи се да код Сарајлија не наилази на разумевање, јер они мисле да треба форсирати главну ствар, т.ј. аутономну борбу 9). Исте године пише студент Танасије Дакић из Граца дру. Ђокићу о бедном стању Босанаца студената у Грацу. Из тога времена (мај 1899.) је Ђокићева редакција првога прогласа који је требао бити упућен српском народу ради оснивања друштва за помоћ ђака 10). Тада се у Загребу припремала педесетгодишњица Змајева књижевног рада, па су се са свих страна Српства припремали дарови песнику. У томе се прогласу међу осталим вели: »Браћо Босанци и Херцеговци! Ми бисмо могли Змају, још за живота му, подићи најлепши споменик оснивањем друштва за помагање Срба ђака из Босне и Херцеговине а у славу његове педесетгодишњице... итд». Међутим овај проглас није публикован иако је у препису био познат студентима у Бечу и Грацу. Из почетка је све ишло путем преписке дра Ђокића и пријатеља а први је састанак одржан у лето 1899. у Сарајеву, у кући оца дра Ђокића у Магуди улици. Тек три године после тога састанка Просвета је почела јавно да живи. Те је године био штрајк у владином дому студената Босанаца у Бечу после кога су многи истерани, што је свакако убрзало рад око оснивања друштва.
Дуго и мучно рађење Просвете одлично илуструје босанско градско друштво и велике потешкоће и запреке, које су се имале отклонити прије него се могло прећи на стварни рад. (Подробније о осивању Просвете у чланку г. Б. Кебељића, Календар Просвета за 1928.) Брзо после оснивања др. Ђокић се болешћу присиљен повлачи из акције и умире.
Упоредо са радом на револуционисању маса, чиме се највише бави штампа и социјалистичке организације, креће се организација конструктивног рада. Просвета брзо после свога оснивања проширује своју делатност и на организацију економног правца. Тенденција се друштава, која се после године 1905. оснивају, мења из темеља: године 1904. Срби у Б. и X. имају 43 друштва од тих: 21 певачко, 6 читаоница, 9 Одбора Просвете, 4 добротворна и по једно занатско, трезвењачко и гимнастичко дрштво. Осам година касније број је дрштава 337, од чега су 76 Одбори Просвете; 47 соколских друштава 11); 46 трезвењачких и 87 земљорадничких задруга. До оснивања Просвете сва су друштва локалног карактера: певачка, добротворна и читаонице, без чвршће везе и централне организације. Године 1912. већ 256 (72%) друштава има своје централе, преко којих су индиректно повезана и остала — певачка, добротворна и гимнастичка — друштва 12).
12 Босанске жене у своме друштву
Просвета се првих година бави највише помагањем високошколаца. Бригу о средношколцима води у Сарајеву Добротворна Задруга Српкиња У ђачкој трпези задругиној храни се велика већина Срба средњошколаца из провинције. Ради се са највећим пожртвовањем. Госпође из одбора саме кувају и деле јело ђацима. За Сарајевом су се повела и друга места, па пред Рат у Босни , готово није било места без Задруге Српкиња. Њихов је рад у ствари био више реалан а мање политички. Оне су храниле саромашне ђаке, и сиротињу; за време Балканског рата шиле рубље за рањенике и помагале својим суделовањем сва остала друштва.
За време Рата ако је уопште било неке друштвене акције водиле су је жене. (Помоћ гладним и колонизација деце из гладних крајева у богате.) Са истим се еланом спроводи концентрација националног капитала у штедионицама и банкама. Само у месецу јуну 1905. године оснивају се четири српска новчана завода у Босни: у Фочи, Босанској Градишки, Гацку и Невесињу. »Српска Ријеч«, чији је први уредник Васиљ Грђић, форсира и коментарише овај рад. У јануару 1905. штампа Млад. Ђ. {вероватно псеудоним) велики чланак о привредној организацији, а у јуну Шћепан Грђић студију; »Земљорадничке задруге«. Оба покрета, задругарски и штедионички имају чврст ослонац у сличним организацијама Срба из прека, чији је центар тада био Загреб (Српска Банка, Земљ. Задр.).
13 Породични живот
Форма затвореног породичног живота била је, поред верских, велика запрека широј друштвеносхи. Затворен кроз генерације у уске кругове махалске, еснафске и породичне друштвени је живот тињао. Добра страна ове затворености је висок породични и сексуални морал. Како је основ свакога друштвеног морала породични и овај је био висок. Са слабљењем породичних веза мења се доста брзо и породични и друштвени устав према новим приликама. Стари је морал на умору а нови још није формиран па се већ сада догађају монструозни преступци, који су карактеристични за ово време преласка. На пример било се проширило као морална норма мишљење да се у политици и у односима са материјалном језгром не треба држати никаква морала.
14 Босанац као капиталиста
Са малим капиталима, који у другој средини не би значили ништа, класа капиталиста босанског градског друштва, није у стању да као новчана аристократија других земаља, подигне својим учешћем у оној мери продукцију и уопште друштвену делатност, како је то у другим народима случај. Стара капиталистичка класа, особито после послератних реформа уступа лагано послове, по способностима и менталитету, новим људима. Аграрна је реформа ослободила знатан део везаних капитала градској привреди и учинила да се смањи број нерадника. У овој групи, поред страног капитала, који је у великим предузећима остао до данас доминантан, игра важну улогу жидовска конфесијска група. Урбанизирани већ хиљаде година, Жидови су често свемогући у економијама многих градова, јер код њкх није никада било господских традиција, ради чега је готованство и нерадиност код њих ретка појава. Жидови држе у Босни знатан део градских капитала у својим рукама и пласирајући их рентабилно у послове тако донекле дају сатисфакцију радноме народу, који је те капитале створио. Две велике мане, са становишта социјалног, ортодоксност и верска ексклузивност, онемогућују овој конфесијској групи да дође у крвну и етничку везу са језгром народа — са радником и сељаком. Њихово је присуство и поред тога од користи босанској градској средини, јер су у стању да формирају најмање рђаву капиталистичку класу.
15 Негативни друштвени типови
На концу да споменемо као запреку друштвеног деловања у градовима Босне неке негативне друштвене типове, чије је присуство отежавало сваки друштвени рад. Такви су:
Готовани, који имају и данас још велики утицај, и који држе још велики део друштвеног поверења у својим рукума. Држе капитале, релативно врло мале и грицкају их, или се баве пословима »ко од беде«. Ако им се преврне чанак умеју и да раде. Иначе не мисле много, често пута ни толико колико је потребно да сачувају своје позиције. Док су живи готово их је немогуће ангажовати за друштвену акцију или жртву. Обично им је најсоцијалнији акт њихова телесна смрт, јер имања наравно, не могу са собом понети него их остављају другима, неретко и заједницу.
Готоване свуда верно прате с л у г а н и. Да њихово полтронство донекле не правда сама структура друштва, они би били само достојни презрења. Готованима носе скуте и помажу их да се одрже на положајима. Они су партијски кортеши; они су људи на положајима, које својим квалификацијама не заслужују. Њихов је рад у основи непродуктиван — лакајски. Као друштени талог, они су грудина, на којој може свашта да никне.
Небриге су типови, које у босанском граду често сретамо. Они сносе одговорност за рђаво стање, али му нису директан узрок. Живе у миљеу ашчинице и бербернице. Раде своје послове, али залудниче се својим слободним временом. Они су публика периферијских каваница и биртија. Даду, се одушевити за друштвену акцију, али накратко, јер то одушевљење брзо излапи. Данас су небриге заостатак разбијене војске националних друштвених радника, па их није тешко увући у редове радника на подизању друштва.
Будале пијанци и криминалци долазе у заједничку рубрику, јер се срећом ради малога броја за поједине посебна не може отворити.
Будале не долазе никада у болницу за душевне болести, они су пре морално болесна створења без мерила за морално и лепо. Њих је створио менталитет готована, слугама и небрига. Налазе се свуда, па и на високим положајима, да поменуте насмеју и да огаде онима из културних радничких класа рад у њиховој средини. Они су, могло би се рећи, заштитни смрад горе набројених редова.
Пијанци су већином људи добра срца страстима одлепљени од идеалне подлоте. Као друштвени болесници, они у трезвенијим моментима дају лепе друштвене гестове. Криминалци су на срећу ретки и подобни своме друштву осталих светских градова.
Несвестан радник и апатичан интелектуалац сачињавају бројну групу. Често раде и против властитих интереса апсолутном пасивном резистенцијом од свих друштвених послова. Ту су и они интелектуалци за које је сељак лен и лопов а свака им друштвена акција изгледа незахвална и без резултата.
Радити у Босни на послу друштвености ради свих небројених запрека било је тешко. По нашем мишљењу је ипак највећа запрека заједничком друштвеном напретку велика провалија између два друштва, сеоског и градског. Па је најпречи задатак нових нараштаја друштвених радника да ове односе нормализују.
-----<b>Срђа Ђокић</b>, издање Обласног одбора народне одбране у Сарајеву 1929 г.
16 Коментари
1) Босанци су били увек добри војници. Судбина је хтела да становници ових покрајина неколико пута у историји сачињавају најбољу војску својих угњетача: Илирске легије у Риму; Јањичарске у Стамбулу и у најамничким европским војскама, па и босанске регименте у Бечу.
2) По једној аустро-угарској статистици од 1908. године на 10.000 становника долази осуђених: за крађу у Босни 3.34 а у Аустрији 5.74, премда је босанскк казнени закон многа кривична дела која су по аустро-угарском казненом закону квалификована као преступци, квалификовао као злочине, (према примедби самога извештача; Босанске земаљске владе) што је свакако повећало број осуда. Исто је тако и са бројем осуда: ради преваре: у Босни 0.34, у Аустрији 1.19; разбојства: у Босни 0.02, у Аустрији 0.03 а у Угарској 0.07; палежа: у Босни 0.03, у Аустрији 0.06, у Угарској 0.04; јавног насиља у Босни 0.81, у Аустрији 2.84, у Угарској 1.34; кривотворења: у Босни ни један случај, у Аустрији 0.01, у Угарској 007; сметања верозакона: у Босни ни један случај, у Аустрији 0.009; увреде величанства: у Босни 0.03, у Аустрији 0.09; пометнућа: у Босни ни један случај. у Аустрије 0.04, у Угарској 0,05. Укупан број криминалних осуда на 10.000 био је у Босни 10.71 у Аустрији 13.10. Међутим тешка телесна озледа је у аустријским земљама (1.77) много ређа него у Босни (4.37), као и обично убиство (без предумишљаја) у Босни 0.67 а у Аустрији 0.08.
3) У години 1909. убрала је земаљска управа у Босни шумских штета и глоба 731.569 Круна.
4) У новијој је историји настао култ умнога Кнеза Михајла, чија је ненадна смрт изазвала велику пометњу и жалост, а у најновијој легендарног Петра Мркоњића, Краља Петра и Његових синова. Синоним државничке мудрости и непогрешивости је за Босанца био покојни Никола Пашић, а јунаштва, људи какав је био војвода Вук, чија се јунаштво поред косовских већ уз гусле помињу. Горња Херцеговина, као крај најепскијег менталитета, највише је склона препричавању и анегдотисању као и Црна Гора.
5) Путеве нису правили и зато да се реше честих спахијских посета.
6) Све што је долазило од стране управе, народ је примао са великом резервом. Ради подизања цркве у Блажују скупљају се по старом обичају прилози. Има много приложника из Русије међу којима је и руски Цар са великим прилогом, који је омогућио подизање цркве. Да би предухитрила подизање цркве новцем руског Цара, босанска влада на брзу руку подиже цркву у Блажују својим новцем и то већу и лепшу него што су блажујски српски општинари намеравали. Сељаци у оваку цркву нису хтели ући, па је неколико година остала без пастве. Када се управа почела да меша у црквене ствари Срби су почели да бојкотују годинама цркву и да остављају децу некрштену.
7) У Сарајеву у центруму града, чак и на самим улицама још и данас постоје гробља, па чак и поједини гробови, ограђени на сред улице. (На Надковачима и у Престолонаследника Петра улици).


Бог за трећи миленијум/Deus ex machina

1 Deus ex macina
Homo religosus је неразлучиви део наше цивилизације, још од њеног праскозорја. Од када је наш предак постао људско биће и почео да размишља, веровао је у нешто наднаравно. Веровао је понајпре у тотеме, табуе и идолопоклонство, да би затим на то место поставио богове, па напосе само једног бога, и постао монотеиста. Када је човек постао богобојажљив то не знамо, али знамо када је отпочело доба монотеистичких религија. У тих неколико потоњих миленијума настале су све даначње главне религије. Свака од њих има своје каноне, свој рај, свој пакао и сл. Свака од тих монотеистичких религија је артикулисала своја правила и оформила своје школе учења. Проучавање било које од њих, озбиљан је посао.
Природа човекове религиозности је сложена. Тумаче је многе науке Тако се стварају посебне људске скупине које на исти начин обожавају једног одређеног бога. Када скупина има иста веровања, онда она припада једној од религија, нпр. хришћанству. Колективна пракса и ритуали чине ту скупину социолошки одредивом, а кроз време оне творе посебну цивилизацију, нпр. Хришћанску цивилизацију Ми савременици, саставни смо део једне од тих цивилизација, било да смо вереници или нисмо, Довољно је само то да нас је изнедрила једна од тих културних група, па да наша веза са том културом, том религијом у значајној мери одређује наш живот.
Кажу да је бог створио човека, али је човек сам сликао своју представу о богу. У почетку, човек је обожавао природу. Била му је важнија животиња која га храни од апстрактног појма о свевишњем. Зато су прва божанства Света крава у Индији или свети бик Апис у Египту. Даљи развојни пут религиозности су кентаури, који, касније, код Грка постају човеколики. Јехова се у човеколиком облику приказује Мојсију на Синајској гори и предаје му Десет заповести. Потом Бог шаље на земаљску груду свога сина Исуса Христа, који дакако личи на свога оца.
Када су утемељене све данашње религије, престава о богу се уобличила: човеколики бог са надљудским способностима и моћима. Супермен је човеков идеал и он га је уздигао на небо. Док су политеистички богови били ближи обичном човеку, са свим манама и врлинама, и обитавали на Земљи, нпр. на Олимпу, монотеистички бог био је већи и моћнији, те га уздигосмо “небу под облаке”. Сасвим нормално, Земља је била плоча која плута у мору, коју је човек обрађивао у “зноју лица својега”. Горе је било лепо плаво небо, блаженство пуно лепих разноврсних облака, топлога сунца и хладовине у облацима. То је сан за сваког уморног земаљског прегаоца: човеколики бог на лепом и плавом небу.
Можемо замислити какав је ужас спопао човека кад је открио да је Земља лопта, омотана танким слојем атмосфере, тањим но што је кора на јабуци исте величине. Са друге стране те танке атмосфере ширила се тамна и хладна бездан Космоса. То није могло бити пожељно место за лепог, паметног и свемогућег бога.
Ренесанса нам је тако дала једно схватање бесконачности која није бесконачност трансцендеталног, неизрецивог и неодредивог бога. Бога више нисмо могли да спустимо на Земљу, него смо морали да га облачимо у специјално свемирско рухо. Тако је бог постао нешто веће: космичка идеја која управља светом.
У Старом веку није било несклада између Световног и Светог. Живело се споро, а напредак у квалитету живљења и у сазнањима није се примећивао ни кроз неколико генерација. Инертност напретка детерминисала је нашу свест о мукотрпности овоземаљског живота. Бог је био ту да осигура уживања тек на ономе свету. Бог је био свезнајући и свемогући. Како то да његов Син не имаде већа сазнања од савременика. Мада је Исус чинио чуда, он не учини помак у знањима својих следбеника, ни за један педаљ. За напредак који је у међувремену уследио, човек је морао да се побрине сам.
У протекла два миленијума уследио је велики прогрес. Степен данашњих сазнања тера нас да се запитамо да ли Бог јесте човекилик и да ли је он творац човека? Некад дете божје, човек откри да је само бивши мајмун или производ еволуције.
Историја човечанства је непрекидно трагање за прикладном формом која би могла обезбедити саживот Световног и Светог. И даље остаје запитаност како усагласити свест о Богу и напредак цивилизације и уклопити све то у, како рекосмо, складно сапостојање.
Ако је човек Старог века за обитавали[те Бога изабрао најлепше пределе, за које је знао, и трон му је ставио на олимпијске висине, те затим на лепо плаво небо, где ће човек Трећег миленијума пронаћи “Олимп” за модерног Бога?
Човек Трећег миленијума, свакако ће једног дана да се упита: “где столује Бог?”.
Одговор на то питање он ће тада дати у складу са новим сазнањима. И да се наслутити да ће представа о Богу бити темељно редизајнирана.
Човек Старог века имао је Бога-господара а ми смо били одређени да будемо слуге божје. У то време свако ко је имао неки ранг, неминовно је морао бити окружен слугама. Слуге су увек молиле господара да им подари оно што ишту. Данас више нема нити господара нити слугу: где је онда у овом свету Господ Бог?
Многи велики филозофи посматрајући невероватно сложен поредак Света, заиста су осећали да не могу одолети идеји о Великом Математичару и о томе да је структура света морала настати у уму.
Рајске висине где би данас могао да столује Бог, можда би се могле звати Компјутер. Ми данас можемо да замислимо бога и на овај начин: Бог је у нарави један суперинтелигентни софтвер. Тај софтвер створили су разум и наука супериорнија од нас.
Теза да је Бог “једна рачунска машина” није нова; прве такве идеје налазимо код Декарта, Паскала, Спинозе, Лајбница и других Мислилаца Седамнаестог века, али тада општи ниво знања није допуштао да се иде даље од наслућивања да постоји неки математички програм, којег ми данас називамо софтвер.
Уверени смо да човек Трећег миленијума има довољно нових сазнања, а и потребу да још више и још даље развија идеје Великих мислилаца из епохе Рационализма. Он би, свакако био у стању да прокрчи интелектуално легитимни пут од научно фундиране слике света - до Бога за Трећи миленијум. Покренути том надом иду наша размишљања како следи:


Полемика о пореклу Хорација

0.1 2. ХОРАЦИЈЕВ CARMEN (III 13)
Или: Хорације наше (Црне) Горе лист.
Ова лепа песмица Хорацијева гласи овако:
O fons Bandusiae, splendidior vitro,
dulci digne mero non sine floribus,
cras donaberis haedo
cui frons turgida cornibus
primis et Venerem et proelia destinat
frustra, nam gelidos inficiet tibi
rubro sanguine rivos
lascivi suboles gregis.
te flagrantis atrox hora caniculae
nescit tangere, tu frigus amabile
fessis vomere tauris
praebes et pecori vago.
fies nobilium tu quoque fontium
me dicente cavis inpositam ilicem
saxis, unde loquaces
lymphae desiliunt tuae.
Прва строфа, овако интерпунгирана, значила би:
"О изворе Бандузијо, који си сјајнији од стакла, и који си достојан слатког вина с цвећем, сутра ћеш добити на поклон јаре". Други стих се обично овако интерпунгира и овако тумачи. Међутим могла би се запета с краја, иза речи флорибус, пребацит испред нон и онда бисмо имали сасвим друго значење:
-Dulci digne mero, non sine floribus cras donaberis haedo,
тј. сутра ћеш добити цвећа и јаре. Који је од ова два смисла вероватнији и коју интерпункцију треба претпоставити? Ми мислимо да треба ставити запету иза меро, а не иза флорибус. Разлози би били за то ови:
Сервије у својим коментарима ка Вергилијевој Енејиди (III 525) упознаје нас с обичајем старих да ките своје пехаре вина венцима од цвећа:
-Antiqui coronabant pocula et sic libabant.
Сличан случај имамо и код Вергилија на другом месту (Аен. III 525), где се говори о Анхизу који хоће да излије жртву:
-Magnum cratera corona induit implevitque mero, divosque vocavit.
Напослетку, може бити исти песник мисли на тај обичај и у Енејиди I 724, где читамо:
-Crateras magnos statuunt et vina coronant (мада можда овде реч coronant има и други смисао).
Према овоме што смо рекли било би сасвим могуће да Хорације у горњој песмици и споменутом стиху каже да ће његов пехар сутра бити окићен цвећем. Сасвим је могуће да ће он сутра излити (libare) вина у свој извор. Жртва његова би се онда састојала у вину и јарету. Текст допушта овако тумачење:
-dignus haedo, dignus mero, cras donabitur mero, floribus et haedo.
Међутим, dulci digne mero значи и "ти си достојан слатког вина", у смислу: "вредиш колико и добро вино"; "твоја вода не заостаје иза вина по укусу." У том случају наравно не би се могло мислити и на везивање dignus са haedo. То није ни иначе ни најмаае потребно, да не кажемо да нема правог смисла. Извору ће се принети на жртву јаре не зато што је он достојан тога, него јамачно што је он свет, неко божанство коме се приносе жртве.
Како би се интерпункција коју ми предлажемо могла образложити? Другим речима, на основу чега би се тим стиховима дао други смисао, различит од онога који им се обично даје?
Ми знамо из Варона (de lingua latina VI 22) да су Римљани на празник Фонтиналиа (13 октобар) бацали у изворе венце од цвећа:
-in fontes coronas iaciunt (et puteos coronant)
( Varro, De lingua latina VI 22 :
-Fontinalia a fonte, quod in dies feriae eius;
ab eo (ideo) tum et in fontes coronas iaciunt et puteos coronant.)
Хорације не каже да је "сутра" тај празник. Али ми имамо право да мислимо на то. Јер зашто би он ту жртву принео "сутра"? То је јамачно један празник, кад се изворима приносе жртве ( Сви коментатори деле мишљење да "сутра" код Хорација значи "на сутрашњи празник Фонтиналиа". Међутим, мора се приметити да то није несумњиво. Као што су се на тај празник приносиле жртве изворима, могло се њима жртвовати и у друге дане.)
Да ли су се на тај празник приносили од животиња на жртву јарци? Ми налазимо у нашим старим изворима на неколико места помена о крвним жртвама које су приношене на дан Фонтиналиа. У Acta fratrum Arvalium на три места спомињу се по два овна; код Марцијала VI 47 видимо прасицу, а код Овидија, Fasti III 300, овцу. Као што се, дакле, види, јаре би било жртвовано само по Хорацију. Због тога би се могло претпоставити да наш песник коље свом извору јаре, и зато што то обичај тражи. Он има избор између више животиња; и ако је изабрао јаре, то је можда зато што он нарочито воли месо те животиње.
Зато имамо разлога да доведемо ову песму у везу са скаскама у Црној Гори у којима се прича да је Црнојевића Ријека потекла у тренутку кад су неки ловци убили дивљег јарца или да се Нова Вода (код Добрског села) појавила кад су неки људи ухватили јарца па му отсекли уво. По једном мишљењу, ове приче биле би одјек некадашњег приношења крвних жртава изворима. У вези с тим прастарим обичајем, по том мишљењу, био би и обичај да Црногорци у Црној Гори данас, кад се копа бунар или изводи вода из неког извора или кад се нађе извор, приносе крвне жртве. У свим тим случајевима
или се коље животиња на жртву или се крвљу из палца окрвави вода (пуштање крви из палца могла би бити замена за људску жртву).
На први поглед види се да између жртве на римски празник Фонтиналиа и ових аналогија из Црне Горе постоји велика разлика. Пре свега, ми не видимо да се у Црној Гори коље искључиво јаре. Затим из црногорских прича и обичаја не излази да се изворима приноси крвна жртва на известан дан. Зато доиста није лако довести Хорација у везу с Црном Гором.
Веза би, међутим, по мом мишљењу, требало да буде још у једном. Хорације је био родом из једног илирског краја у Италији (Апулија, Венузија). У Црној Гори у античко време живели су такође Илири. Обичај који налазимо код Хорација оставио би био трага у споменутим скаскама и у обичају Црне Горе.
Сад, у једном нашем крају недалеко од Црне Горе, близу Бишћа, код извора Привилице, нађено је једно светилиште из римског доба и ту неколико натписа посвећених богу Биндус-у. Како се овај Биндус овде идентификује с Нептуном, то нема сумње да је Бинд бог извора Привилице. Исто тако не може бити сумње да је то илирско божанство, јер није ни римско ни грчко, а у старо доба и у овом крају (као и у Црној Гори) живели су Илири. Оно што је за нас особито важно,
то је да су на месту овог светилишта код извора Привилице нађени рогови јарећи. Свакако су то остаци од жртвава Бинду. Другим речима, овде бисмо имали исти обичај који налазимо код Хорација: и у Сабинској земљи и недалеко од Бишћа приноси се изворима на жртву јаре.
Само да ли се из тога може извести закључак да је овде по среди један илирски обичај? Ми смо јасно видели да се на Фонтиналиа приносила крвна жртва не само у илирским крајевима Италије него и иначе у Италији. Требало би доказати да је чисто илирски обичај приносити јарца, а у другим италијанским областима да су клане друге животиње (овца, прасе, ован). То ми, међутим, не можемо доказати, као што је горе споменуто. Може се, дакле, говорити само о једном прастаром обичају који се налазио и на Апенинском и на Балканском Полуострву. Можда је он био раширен и по другим крајевима, изван ова два полуострва, и добро би било потражити га и изван Италије и Балкана.
Уосталом, питање је и то да ли ми смемо тврдити да је у родном крају Хорацијевом доиста постојао тај обичај жртвовања јаради изворима. Песник зове свој извор fons Bandusiae. Тај се извор налази у сабинској земљи, где Хорације има имање, дакле далеко од Венузије. С друге стране, према једној папској були из 1103 год., налазила се једна црква in Bandusino fonte apud Venusiam (помиње се и један castellum Bandusii). Један писац из средине 18 в. локализира овај фонс овако:
Manifesto arguitur (fontem) eundem fuisse, qui prope DD. Gervasii et Protasii aedes nunc est, atque a Venusia quingentum et quinque millia passum Palatium versus distat.
Према овоме Хорације је име једног извора који се налазио у његовом родном крају дао другом извору у сабинској земљи, где је после живео.
Никола Вулић: Један Carmen Хорацијев (Приказано на I скупу Академије друштвених наука од 20 новембра 1942)
0.2 3. ИТАЛИЈАНИ И ПЕКИЋ О ХОРАЦИЈУ
Било је много говора о Хорацију и о овој песми. На једном веома занимљивом сајту
могу се сазнати многи нови детаљи. Ипак је Вулић онај текст писао пре 60 година. Проблем је што нисам нашао наше ауторе да пишу о овој теми. Разлог је прилично једноставан. Нашим новокомпоновано-нордијско-антинационалним историчарима никако не одговара да Хорација преко паганских обичаја повезују са староседиоцима Балкана, јер би то изазвало питања на која они нису спремни да одговарају.
Иако изгледа пресмело, али је и врло логично да Хорације вуче директно порекло из наших крајева: рецимо Црна Гора или Херцеговина, или евентуално, како је на овом сајту за који је потребно знати италијански, споменуто, из подручја од Босне до Епира. Није лако доказати, али се може претпоставити сличност начина доласка Хорацијевог оца са Спартаком у Рим.
Duemila anni prima dell'era cristiana ondate di popoli balcanici si erano riversate sulle tre penisole adiacenti, l'Italia, la Grecia, l'Asia Minore. La loro cultura e la stessa: ma quella italica "e rimasta", scriveva un mio maestro (12), "allo stato 'tracio', allo stato della steppa, senza interferenze razionalistiche e nobilitanti", "esclusa dal 'miracolo' ellenico". Dall' Illiria,(...) o ur-Grecia, vennero pure gli uomini-lupo, i Lucani, (за ове Лукане види сродност са народом Ликијци) e si insediarono, per difendersi meglio, sulle cime delle montagne dell'odierna Basilicata, e le restarono a lungo in condizioni primitive; parlavano "un greco allo stato 'pelasgico' ", finché, venuti in contatto con gli Oski, non ne assimilarono la lingua. Poi Roma livelle loro, come gli altri popoli italici (13).
Nel 1895 fu scoperto in Bosnia presso Bihać, non lontano da una sorgente, un luogo di culto giapodico o nordillirico dedicato al dio Bindus Neptunus: are votive recano accanto alla dedica la raffigurazione di capri. In uno studio linguistico complesso e affascinante, Anton Mayer (14) ha sostenuto la tesi che il nome Bandusia sia da collegare a questo Bindo-Nettuno primigenio, anteriore alla sua promozione a dio del mare (Il lavoro di Mayer ? sostanzialmente ignorato dai latinisti. Fanno eccezione LISE e PIERRE BRIND'AMOUR, "La fontaine de Bandusie, la canicule,
et les Neptunalia", "Phoenix", XXVII (1973), pp. 276-282, che lo usano per sostenere una loro tesi secondo la quale la festa che occasiona il sacrificio non ? quella ottobrina dei Fontinalia, bens? quella dei Neptunalia che, cadendo a fine luglio, spiegherebbe la calura. Ma il ragionamento non ? stringente: Orazio non dice che al momento della festa c'e la canicola, bense che "quando" c'e la canicola, il fons offre ristoro.). A suo avviso Bandusia e un part. perf. att. di un verbo illirico *bend- ,'scorrere'(протицати), 'fluire'(тећи), con suffisso femm. al grado zero. L'illirico Bandusia, egli conclude, significa dunque precisamente 'fonte' o 'sorgente'. (извор или врело) Per Mayer la fonte Bandusia non puo essere che lucana; come non-latina la tradisce il mancato rotacismo. Ma anche lui ritiene che Orazio abbia dato a una sua fonte sabina il nome della fonte lucana.
Ово се поклапа са Вулићевим мишљењем. Овде би било на месту навести једну примедбу Борислава Пекића (У трагању за Златним руном) који каже:
»(…) Хорације (…) није схватио да су кентаури, силени, сатири, и њима слицни били обицни Пелазги, пиктографски тако означени због свог припадништва тотемском братству Коња, Јарца или ма којег другог. (…)
Ово становиште да је реч о припадању тотемском братству Коња, Јарца итд. јесте становиште и Ноемисово, пре него што спозна у радјању Кентаура праву сустину - наиме, да је пиктографска истина у ствари права истина, и да прича о тотемском братству поставља једну људску рационализацију како би се та виса стварност могла приблизити људској стварности да је не би оптеретила нецим сто она мозда није могла да схвати.«
0.3 4. ВУЛИЋ О ПЕСНИКУ ХОРАЦИЈУ
У нашој историографији нису довољно објашњене илирско-илирске везе, односно етничке и културне везе јужноталијанских и Балканских Илира пре римске експанзије на Балкан. Кад знамо да су талијански Илири имали за северне суседе Етрурце, са којима су по археолошким налазима имали много сличности, исто као и са балканским Илирима, наговештај (а можда и више од тога) о сличности језика те три етничке целине се намеће сам по себи. Карика или капа која све то повезује су Венети који су северни суседи и Етрурцима и Илирима. Та и буквално заокружена целина почиње видљивије да се цепа у време Цезара и грађанских ратова те систематским уништавањем културних тековина и Венета и Етрураца и Илира. Та уништавања су истовремено и предзнак будуће пропасти Римског царства, о чему пише и Хорације гледајући из своје перспективе. Доле преносим до сада непревазиђене коментаре Николе Вулића о песнику Хорацију.
"Подигао сам споменик трајнији и виши од царских пирамида, споменик који неће моћи уништити ни киша ни бесни ветар ни бескрајни низ година и зуб времена. Нећу сав умрети и великим делом избећи ћу смрт. Остаћу увек млад и моја ће слава с временом непрестано расти, све дотле док се првосвештеник буде пео на Капитол и с њим ћутљива Весталка...''
Векови који су прохујали показали су да се Хорације у овом своме предсказању није преварио. Истина, римски
се првосвештеник не пење више на Капитол ни с њиме тиха девица Весталка; али, ако је римско царство пропало, неповратно пропало, римски песник Ода и Епода, Сашира и Епистула још увек живи и живеће вечито. Прошло је две хиљаде година од када је он певао, а он је и данас онако исто свеж као што је онда био. Поколења која су долазила увек су му се подједнако дивила. А данас је Хорације несумњиво најчитанији од свих римских песника. Он је, као што је био и у Августово доба, љубимац свих оних који истински воле добре стихове и имају укуса за праву песничку уметност. У римско доба читали су га само Римљани; сад је он читан широм целог света.
Песник је и то наслутио. У једној другој својој песми он каже, да ће за њега чути "хучне обале Босфорa,
Сирте и Гетулија, и хиперборејска поља, Колхида и Дакија, и Гелони на крају света, Иберија и народ који пије воду на ушћу Роне".
Хорације није песник осећаја. Он махом не пева из узбурканих груди и усталасане душе, из срца које трепери,
ври и кипи. Њему се не дешава често да падне у занос, да се заборави. На против, он не пушта по правилу узде
својим осећајима него их уздржава. Први је услов каже он, ако хоћеш да пишеш добро -да пишеш трезвен."
Он не робује својим осећајима, бар у својим песмама не. За севдах он не зна. Његова душа не запламти,
његово грло не дави грч, на око му не навиру сузе. Зато и вама кад га читате неће задрхтати сви дамари,
неће вас жмарци подузети, неће вам се све биће из темеља узмутити. Хорације зацело није песник с којим се
лију горке сузе ни у очајању крше руке. Његова поезија нема мађијску моћ да читаоца опије и у екстазу баци.
Најмање је Хорације песник љубави. Изгледа да жена у његовом животу није запремала велико место.
Истина, он помиње по неки пут љубав. "Не презири - каже једанпут - слатку љубав догод ти коса не побели."
Поименце он говори о више жена, које можда нису биле за њега равнодушне. Лалага му се допада зато
"што се слатко смеје и што слатко говори". Пира има плаву косу а Лидијине пољупце, зачинила је Венера својим нектаром. Сјајна лепота Глицере, "која се сјаји више него парски мрамор", сажиже га. Али то је све тако
узгредно и тако далеко од оног што налазимо код Једног Катула или код Проперција и Тибула.
Ови песници мисле само на своју драгу, они само о њој певају, њихова драга је испунила њихов живот и за њих само она постоји. Они проводе живот у служби Венере и Амора. Краљеви нису срећнији од њих кад је њихова Лезбија, Цинтија, Делија поред њих. Они воле страсно, махнито, до лудила, или је њихова љубав мека као месечева светлост и нежна као роса. То је код њих дубоко осећање, страст која је обузела све нити њихове душе, ватра која прождире бесно или из тиха. Сад сам небеса дохватио!" кличе Проперције у љубавном заносу.
"Мрзим и љубим!" славне су речи пламеног Катула, који воли драгу и кад га је изневерила.
Хорације нема своју Лезбију или Лауру. Он не опева љубавно блаженство, ону слатку срећу којом љубав
испуњава, нити муке на које та иста слатка страст распиње; он нигде не говори о љубавној бури која бесни у
срцу, ни о нежној радости којом љубав обузме душу, ни о мекој сети која умили, у најскривеније кутке нашег
бића, ни о бледој меланхолији која рађа грозне и опет тако слатке мисли на смрт. Наш песник се не заноси
заводљивим чарима драгане које нема ниједна друга жена: њеним очима које сијају као два сунца, црна или
плава, тим рујним устима која садрже рај, косом која расипа опојне мирисе, "снежном" ножицом која одузима
свест. Он као да не зна за непроспаване ноћи проведене у љубавној грозници, за незаборавне тренутке
проведене у двоје на тајанственој месечини, у којима се наша душа приближава небу. Његове песме нису
дрхтаји заљубљеног срца, уздисаји неуслишаног љубавника, нису јецаји за изгубљеном драгом, ни кликтања
срећног драгана, триумфи задовољене страсти. Њему жена није небеско биће, без ичега земаљског.
Код Хорација нећемо наћи ништа налик на оне славне Сафине стихове: "Изгледа ми Богу раван, драга, онај
који седи поред тебе и из близа слуша твој слатки глас и твој умилни смех, од кога ми срце заигра у недрима.
Чим те видим, ја занемим, језик ми се укочи, тиха ватра проструји ми по телу, очима не видим ништа, у ушима ми зазуји... Обамрем." Али Хорације није песник без срца. Он који је Вергилија тако нежно волео да га назива
"половином своје душе", умео је дубоко да осећа. Хорације може да се узбуди одушеви, може да задрхти
свим својим бићем. Онда се његов лиризам уздигне до ретке висине.
Такав патос какав има наш песник у тим тренуцима својствен је само великим песницима. И такви његови стихови спадају у најлепше које је он написао. Они су прожети дубоким поетским дахом, то су хучни и бујни изливи једне снажне песничке душе.
Хорације се узбуђује особито онда кад помисли на сјајну римску прошлост и кад му изиђе пред очи сва поквареност његових савременика. Он је јединствен родољуб. Некадашња слава и величина његовог народа испуњава га највећим поносом. Он говори о славним прецима и њиховим сјајним делима са жаром, с побожношћу. Те су његове песме помпезне, свечане, испуњене племенитим и узвишеним осећањем. А искварена садашњица коју упоређује са старим златним добом испуњава га огорчењем и тешким болом и измамљује му снажне и речите стихове који потичу из рањене душе.
"Ево већ, јадикује он, друго поколење које пропада у грађанским ратовима. И сам Рим пропада, Рим који нису могли уништити ни његови суседи Марси, ни етрурска војска страшног Порзене, ни напори завидљиве Капуе, ни бесни Спартак и неверни Алоброг, Рим који није савладала ни Германија са својом плавокосом децом, ни Ханибал мрзак нашим прецима. Тај Рим хоћемо да упропастимо ми, безбожничко поколење, крв проклета. На месту где се он диже опет ће живети дивљи зверови. Авај, победник газиће ногама по пепелу наших предака и његов ће коњ копитом ударати по рушевинама Града. О да страшна призора! својим безбожним рукама варварин ће бестидно расипати кости Ромулове, које данас гробница чува од ватре и од сунца."
На другом месту, у једној силној оди, он грми: "Римљанине, ( под римљанином Хорације подразумева градски или друштвени статус. Нисам у његовим текстовима пронашао недвосмислене податке о његовом националном пореклу. Вероватно је идентификација са припадником Царства потискивала локално национално) ти ћеш, и ако невин, испаштати грехове својих отаца, догод поново не подигнеш порушене храмове и светилишта... Ти си господар света зато што се покораваш боговима... Кад си увредио богове, они су учинили Италији велико зло и бацили су је у велику жалост. Већ су двапут Парћани одбили наше нападе, јер нас не штите ауспиције, и они ликују од радости што су украсили своје бедне огрлице нашим пленом. Дачанин и Етиопљанин готово су уништили Рим, који раздиру унутрашње буне...
Наш век, плодан у злочинима, најпре је оскрнавио бракове, римски сој и породицу; зло које је потекло из тог извора раширило се по отаџбини и народу. Девојке, још сасвим младе, уче разблудне јонске игре... Оне још од детињства сањају о грешној љубави. Наскоро затим, за столом свог мужа оне ће тражити млађе љубавнике, и неће тражити кришом коме ће се грешно подати, него устају на очиглед мужу и полазе за љубавником коме су дале знак. Нису то потомци оних јунака који су обојили море руменом крвљу картагинском и који су смождили Пира, силног Антиоха и страшног Ханибала. Наши преци били су деца сељачких војника, они су радили земљу и носили дрва из шуме кад би им то наредила њихова строга мајка... Али шта зуб времена не исквари? Наши су очеви били гори од њихових дедова, ми смо гори од наших очева, а наша ће деца бити гора од нас."
На ову тему Хорације се често враћа. Њега стално тишти поквареност његових савременика. Морал је ниско пао. Грађански ратови раздиру земљу. Брат гледа у брату непријатеља и немилостиво пролива његову крв. Кад не би знали из ког времена је Хорације, помислили би да је “модеран” писац.
"Куда јурите, узвикује песник, куда, грешници? Зашто оружате десницу опет мачем који сте тек били оставили? Зар је мало латинске крви проливено по равницама и на мору, не зато да Римљанин попали тврђаве мрске Картагине (мржња према Картагини је свакако резултат политичке демагогије И полета експанзионизма) ни зато да Британац, који досад није побеђен, прође Светом Улицом окован у ланце, него зато да би Рим пропао, како то жели Парћанин, од своје рођене руке. То што ви радите, то не раде ни курјаци, ни лавови, који нападају само друге зверове. Гони ли вас на то неко слепо лудило, или нека виша сила, или ваши злочини? Одговорите! Ћуте; смртно бледило расуло им се по лицу, а срца им обузео ужасан страх. Доиста, свирепа судбина гони Римљане откако је злочиначка братска рука пролила по земљи крв невиног Рима."
Тешко је песнику гледати изопачене нарави римске. Та га мора стално притискује. Душу му обузима неисказан бол. Тужне мисли роје му се у глави. Такве покварености за њега нигде нема. “Римљани, господари света, морају да позавиде дивљим народима." "Срећнији су у својим равницама Скићани који лутају по свету вукући своје куће на колима. Срећније живе снажни Гети. Њихове њиве нису подељене него су заједничке и они их обрађују по годину дана, па их онда предају другима. Тамо маћеха негује пасторке који су остали без мајке, а жена која донесе мираз не господари својим мужом и не вара га с другим. Добар мираз, то је честитост родитеља, то је брачна верност која се боји
сваког другог човека осим мужа. Тамо је неверност злочин и кажњава се смрћу."
Хорације, рекли смо, пева само изузетно из срца. Он је песник сасвим другог рода него Тиртеј, који својим ватреним стиховима соколи ратнике за јуначки крвави бој, или Мимнермо, који опева носталгију младости, \"жал за младост\", или Сафа, Катул, Проперције. Место из срца, Хорације обично пева из разума. Оставимо на страну његове позиве пријатељима на ручак, изјаве саучешћа, честитке, комплименте, славопојке, посланице. Пригодне песме, које тешко да могу коме донети славу и којима зацело нема Хорације да захвали за своју бесмртност. Један велики део његове поезије расправља философска друштвена и књижевна питања. То су чисто као неки научни трактати. Хорације нам у својим стиховима не прича о својим боловима и својим чежњама, о својим надама и својим сновима, он нам у њима не открива своју душу, не говори о откуцајима свог срца. Место тога, он нам даје своје мисли, своје назоре о човеку, своје погледе на свет, своја размишљања о књижевности.
Песници тог кова нису особито омиљени. Они изгледају хладни и сухопарни. Мисаоне песме не дирају, не изазивају осећања. А читалац хоће да га песник узбуди, занесе, одушеви, да га гане, троне, разнежи, да га уздигне, оплемени, или смути, испуни горчином... Он радо чита стихове пуне бола и туге, радости и среће, топле, који извиру из тајанствених кутова људске душе. Песник који вас потресе до сржи у костима, који вам узбурка цело биће, који вам измами сузе, горке као чемер и слатке као мед, с којим дубоко саосећате, чији се осећаји косну вашег срца, то је ваш љубимац. Песме које не опчине, не очарају, које се не утисну у душу, без дражи су и не привлаче. А да би песник, како каже сам Хорације, изазвао код читаоца осећање, треба сам да осети. Песник мисли хладан је па и читаоца оставља хладним. Његове рефлексије, његови савети, његове поуке, могу бити изврсни; али у њима нема пламена, недостаје им искра која ће загрејати, запалити, сагорети, У таквој поезији ужива само један узан круг читалаца. То су они који, као и песник, имају мање топло срце а више наклоности ка рефлексији.
Хорације је један од ретких изузетака међу песницима те врсте. Иако песник мислилац, он је симпатија свих читалаца који имају правог књижевног укуса. Сјајне особине његове поезије не могу да оставе равнодушном ниједну душу пријемчиву за лепоте истинске уметности. Његово песничко дело има дражи великих уметничких творевина, и у садржини и у форми. Хорације је песник и уметник високог реда. Он у нашој души изорава дубоку бразду. Из његових бриљантних стихова, мајсторски искованих, звучних као метал, зрачи танани и тајанствени флуид богом даних талената, који се невидљиво и нечујно упија у нас, да у скривеним дубинама наших груди остане.
Људи стављају за богатство на коцку све што имају, па и саму част. А шта им оно, по песнику, доноси? Само бриге. Ми сматрамо да су нам чула дата да њима и уживамо: у лепотама којима природа тако раскошно изобилује, У чаробном жубору кристалног поточића и тајанственом шуштању лиснате шуме, у опојним мирисима шареног цвећа. Теорија која тражи да ми та драгоцена чула уништимо свакако је један занимљив нихилизам. Само, изгледа да наш песник не мисли увек овако. Њему често лебди пред очима пролазност овог живота.
\"Ко зна да ли ће богови додати броју досадашњих дана и сутрашњи?\" \"Авај, Постуме, Постуме - пише он једном пријатељу - измичу хитро године. Ни побожност није у стању да задржи боре на лицу, ни старост која се примиче, ни смрт непобедну. Не, ни онда кад би ти сваки дан приносио на жртву три стотине бикова Плутону, богу неумољивом. Узалуд ћемо избећи крвави рат; узалуд бурне и промукле таласе Јадранског Мора: морамо посетити мрачни Кокит и проклето колено Данаја и Сисифа... Мораћеш оставити земљу и кућу, и своју нежну жену, и ниједно од тих дрвета што их негујеш неће поћи с тобом, осим мрског чемпреса. Твој наследник попиће вино које чуваш под сто кључева и поквасиће твој дивни патос славном малвасијом какве ни калуђери немају.\"
Па кад је људски век тако кратак и кад му је крај неизвестан, шта треба онда радити? пита се песник. Зар онда није најприродније да оно мало времена што нам је суђено да проведемо на овом свету проживимо у уживању. Хорације нам не даје баш исти савет који нам даје грчки филозоф: "Једи, пиј и љуби; све је друго ништа." Али у главном и он нам то каже. "Сваки дан сматрај као да ти је последњи. Тако ће ти сваки час коме се ниси надао изгледати мио и драг." Оставимо бриге па се веселимо. "Што мучиш себе -пита он - вечитим бригама које премашају твој ум? Зар није боље да пијемо испружени под овим бором или под каквим високим јабланом, с мирисним ружама у белој коси и намрисани асирским мирисима?"
Али Хорације није живео сам по свом рецепту који нама преписује. То је његова теорија, а у пракси он има друге идеале. Истина, он се не граби за богатство нити се отима за титуле и части и положаје, али није тежио ни за атараxиа (апсолутно спокојство душе) ни за животом који зна само за уживање. Он претпоставља златну средину. Његов је идеал особито да живи далеко од људске вреве, на неком мирном сељачком добру, где се може сав одати својим мислима и својој Музи. У кругу неколико добрих пријатеља, или у друштву убогих сељака, жуљевитих дланова али непокварене душе, или апослетку, сасвим сам човек на селу може проводити дивно дане. Сеоски начин живота, то је природан начин живота.
Чари сеоског живота опевао је Хорације особито лепо у једној идили. На селу нема послова који кидају нерве ни који су скопчани с опасностима, нема ни антишамбрирања које понижава. Ту човек проводи пријатне часове или на њиви за плугом, или у воћњаку и винограду, или у кованлуку усред роја пчела или у тору поред свилоруног стада. На селу не мораш ништа куповати: све ти даје твоје имање. Особито су пријатна на селу пријатељска посела, на којима се после скромног обеда воде разговори не о фриволним безделицама него о филозофским и друштвеним питањима.
"Благо ономе који далеко од послова и брига због камате обрађује са својим воловима њиве које му је оставио отац, као што су некад радили наши стари. Њега не буди убојна труба као војника нити га хвата страх од побеснелог мора. Он не мора да иде на форум и да обија прагове охолих патрона. Он час прислања младу лозу на дрво уз које ће се она пети, одсеца српом гранчице које су непотребне и калеми друге, а час посматра стадо које лута блејући по усамљеној долини. Један пут сипа у земљани суд мед који је исцедио из саћа, други пут стриже своје нежне овце. Кад Јесен уздигне у пољу своју главу окићену зрелим воћем, како се он радује берући јабуке које је сам накалемио или грожђе које у боји не уступа ни самом пурпуру и које ти приноси, Пријапе, и теби, Силване, чувару међа на имањима.
Прохте ли му се да отпочине у сенци каквог старог храста или где на густој трави, све га мами на лаки сан, и реке које теку између својих дубоких обала, и тице које цвркућу по шумама, и извори из којих вода извире жуборећи. А кад громовник у зиму пусти кише и снегове, он праћен многобројним керовима нагна са свих страна у своје замке бесне дивље вепрове, или разапне на глатким прутићима мреже са широким рупицама, у које хвата прождрљиве дроздове, или лови плашљивог зеца и ждрала на пролазу. Ко не би, заузет оваквим забавама, заборавио на љубавне јаде? У исто време његова честита домаћица води бригу о кући и чува нежну децу, ложи на огњишту ватру од сувих дрва пре него што муж дође, затвара у тор ограђен тарабом и помузе весело стадо с пуним вименима и, пошто је наточила из бачве слатког шилера, готови ручак не од острица, не од ретких морских риба које бесна бура може да догна с далеког истока, него све јела од онога што њихово имање даје: маслина обрана с најплодније гране, кисељак из ливаде и лековити слез, јагње или јаре отето курјачким зубима. Сва та јела пријају му боље него афрички пилићи и јонски фазани. Како је то пријатно гледати за време ручка овце, сите, где се журе кући, или уморне волове како вуку о малаксалом врату изврнути плуг, или слуге што се греју око ватре која блиста!"
Док се наш песник одушевљава сеоским животом, дотле му је варошки живот одвратан. У селу се живи безбрижно, спокојно и мирно; у вароши човек нема ни тренутка мира. У Риму је песник стално растрзан пословима и обавезама. А после, каква врева, каква галама, каква гужва у улицама Рима! "О село, кад ћу те опет видети? Кад ћу моћи заборавити овај одвратни живот, час с каквим старим писцем у руци, час у слатком сну, а час у доколици? Кад ћу видети на столу боб и друго поврће спремљено са сланином? О вечери и божанске вечере! У вече ја и моји пријатељи једемо пред мојим огњиштем, а моје се слуге, угурсузи, часте јелима која ми готово нисмо ни окусили. Ослобођен глупих закона етикеције, сваки гост бира чашу по својој вољи, велику или малу, и један храбро испија огромни пехар, док други претпоставља да срче у малим гутљајима. Затим отпочне разговор не о туђим имањима и кућама, ни о том да ли Лепос добро игра или не, него о питањима која нас више занимају и које је срамота не знати: да ли срећу доноси злато или врлина, да ли треба тражити пријатеље ради користи или из поштовања, шта је добро, у чему лежи највећа срећа."
Читалац је већ приметио да наш песник воли шалу. Он је озбиљан писац, али има и много хумора. Кад му је једанпут прекипело слушајући приговоре неког глупака, он ће му рећи:
"О већа будало, поштеди мене мању будалу." За осредње песнике каже он духовито да њих не трпе ни богови ни људи ни књижари. Хвалећи вино, он примећује у шали да апстиненти нису у стању испевати песму која ће се допасти и која ће дуго живети. Други пут нам каже како ми не треба да се бунимо на мане својих пријатеља као што се родитељи не буне на мане своје деце. Јер ако је дете разроко, отац каже да је жмираво. Ако је мало као недоношче, он га зове пиленце. А ако су му ноге криве као гудала, за њега оно мало рамље. Хорације радо прича шаљиве басне и приче, као нпр. ону о мршавом мишићу који не може да се врати из сандука кроз исту рупу, јер се најео па му је набрекнуо трбушчић, или ону другу о калабријском сељаку који нуди госта:
"Једи, молим те. - Не могу више. - Онда понеси колико хоћеш. - Хвала. - Твоја ће се дечица обрадовати поклону. - Захваљујем ти; понуђен као и почашћен." А кад га гост тако одбије, он каже: "Е па ништа, појешће свиње што ниси узео."
С пуно хумора прича Хорације какве има неприлике због тога што је пријатељ Меценин (Августов секретар – Етрурац). "Ускоро ће бити осам година како ме је Мецена уврстио у своје пријатеље једино зато да би имао друштва кад на колима иде некуда у шетњу и да би имао коме да говори којекакве ситнице, као нпр.:
"Колико је сати? Да ли је гладиатор Галина раван Сиру? Јутра су већ хладна и могу да нашкоде ако се ко не чува." И друге сличне ствари које се могу поверити сваком уху. Од то доба, из дана у дан, завист према мени расте. Ако ме виде у позоришту поред Мецене, или да сам на Марсовом Пољу играо лопте с њим, одмах сви повичу: "То је право чедо среће." Пронесе ли се каква рђава новост по вароши, сви који ме сретну, питају ме: "Пријатељу, ви морате то звати, јер сте тако близу боговима. Јесте ли чули штогод о Дачанима? - Ја ништа. - Увек се шалите. - Ама нека ме сви богови казне ако знам штогод. - А земљу коју је цар обећао војницима, хоће ли је дати у Сицилији или у Италији?" Ја се кунем да не знам ништа а свет ме гледа као какво чудо, као најзакопчанијег човека на свету."
Поред филозофских, Хорације се у својој поезији радо бави литерарним питањима. Он је одушевљено волео поезију и о њеном значају пише с пуно љубави: "Песник образује нежна дечја уста кад почну изговардти прве речи, он одвраћа деци уши од грубих израза а у исто време спрема им срце за врлину пријатељским саветима, исправљајући у њему грубост, мржњу и гњев. Он опева добра дела; он храбри нова поколења славним примерима; он теши несрећнога и тужнога. Како би млада девојка која још не зна за мужа научила побожне песме с невиним младићима, да Муза није рородила песника? Хор се моли боговима за помоћ, он се моли за кишу с неба, он одвраћа од људи болести и уклања страшне опасности, он задобива мир и богату летину; његовим стиховима ублажују се богови на небу, а исто тако и богови у доњем свету.”
Остаје нам да бацимо још један поглед на форму Хорацијеве поезије. У стилу је Хорације уметник првог реда. Он се једини у римској књижевности може мерити као стилиста с великим Цицероном. Његов је стил изаткан од лепоте и грације. Он има богат речник. Стихови су му, као и Вергилијеви, пуни метафора и других фигура; од тих украса у њима кипи и ври. Дивне су његове персонификације, алегорије, упоређеља. Хорације гради своје стихове с вештином великог мајстора: ваја их, глача, глади. Он познаје све вештине реторике. Уме да изабере место речи.
Хорације је диван писац; он је диван у својим помпезним одама, кад расправља филозофска и литерарна питања, кад мудрује и кад се шали, кад ћаска и прича, кад хвали и куди, кад описује људе и природу. Он је уман човек који је темељно проучио оно о чему говори. Он није фантаста, занесењак, усијана глава, него посматра ствари реално. Његова је природа уравнотежена. С његовим песмама у руци човек се осећа у друштву мисаоног, духовно зрелог човека, који се уздигао над страстима, кад друштвеним конвенцијама, над људским предрасудама. Хорације је љубак, мио, пријатан писац. Он уме сјајно да ћаска, живо, просто и природно, да слика рељефно и пластично и да карактерише фино. Своје слатко причање он често прекида занимљивим и пригодним баснама и духовитим анегдотама и причама. Хорације није никад баналан ни вулгаран, никад досадан. Његова је поезија зачињена правом атичком сољу. Здрава поука, чист морал, широка хуманост која провејава кроз њу, његова животна мудрост, дубоки патриотизам, племенитост и узвишеност мисли, његов аристократски став, спојени с изврсним хумором, здравом шалом, благом сатиром и иронијом, задобијају и опчињују. Можда још у већем степену осваја Хорације својом савршеном формом: звучним, елегантним, једрим стиховима и уметнички састављеним строфама.
(Превод са латинског и књижевни коментари из књиге Никола Вулић: Хорације)
доматриос


Ловачки приручник

1 Ловна етика
Реч етика потиче од грчке речи „етикос”, што значи моралан, смеран и обухвата начела, критеријуме, мерила и правила која поставља нека заједница, група или сталеж. Ловна етика обухвата скуп (углавном неписаних) начела и правила која се постављају пред ловце као посебну и специфичну групу људи који су се добровољно удружили у организацију, чији је главни циљ, пре свега гајење и заштита дивљачи, а затим и лов као део рационалног и планског ловног газдовања.
Још је мудри Сократ приметио да врлине зависе од знања да би Аристотел томе додао да је осим знања потребна и воља.
Лов данас представља у првом реду, вид рекреације и релаксације, кроз задовољење једне врсте хобија, чије упражњавање није ни мало једноставно али је интензивно и забавно. Да би се све то остваривало ловац се мора придржавати наизглед не тако битних правила, чије би непримењивање могло да утиче на расположење и осећања других ловаца или учесника у лову.
Пристојан ловац ће на позив у лов одговорити и потврдити долазак или ће га одбити и захвалити организатору. Ако је прихватио позив, трудиће се да на заказано место за почетак лова стигне на времe. Исто тако, ловац ће ако лови са својом групом или друштвом, на време доћи на место одакле редовно полазе у лов, како га другови не би чекали.
У лов се иде испаван и трезан. Неиспаваност и мамурлук могу бити узрок несреће у лову, а сигурно доводе до лошијих резултата, па тиме и до незадовољства, како самог ловца тако и других учесника.
Пред полазак у лов и за време лова не пију се алкохолна пића, јер могу бити извор многих непријатности и незгода. Организатор лова или ловник, или вођа групе, не би смели да дозволе пијаном ловцу да учествује у лову, јер ће и сами сносити одговорност за евентуалне несреће које би се могле догодити. Пијаног ловца ће ловник или неко друго одговорно лице одстранити из ловишта, а његово оружје испразнити и ставити у футролу.
Ловац се за време ужине или доручка у току лова, ако је донео храну за себе, неће одвајати и јести сам. Остали учесници у лову ће у таквом случају о њему стећи слику себичњака или особењака. Лов је другарски излет у природу па се тако треба и понашати.
Пре одмора за јело ловац ће свог пса одвојити у страну, везати га, нахранити и напојити, како не би сметао осталима да се одморе и уживају у међусобним контактима. Треба се клонити неумесних прича, хвалисања и гордости због евентуалног успеха у лову. Ловац који се тако понаша неће бити примљен добро од осталих ловаца.
Ловац почетник не би требао у прво време да иде у лов са већим бројем учесника. Неопходно је да прво стекне искуство ловећи са својим ментором и два три старија ловца, који ће га обучити не само лову већ и понашању, како у току лова, тако и у време пре и после лова. Тек када они дају повољно мишљење о ловцу почетнику, може се и он укључити у веће друштвене ловове.
Уредно плаћање чланарине и испуњавање осталих материјалних и радних обавеза према ловачкој организацији - питање је ловачке части. Неиспуњавање обавеза може да угрози поједине акције друштва на унапређењу ловишта и на узгоју дивљачи. Осим тога, такве поступке ће остали ловци врло лоше оценити и такав ловац неће бити омиљен међу њима.
Друштвена заједница дајући ловцу дозволу за лов, очекују од њега да ће се увек и у свакој прилици понашати као чувар дивљачи и природе у којој она живи; очекује се да ће се ловац ангажовати у борби за очување природних услова за живот дивљачи. Зато ће он, ако примети да неко чини штету природи или дивљачи употребом недозвољених средстава за лов, или употребом таквих средстава у хемијском или неком другом штетном облику при раду у шуми, или пољу пријавити својој организацији или одговарајућим органима, како би се штеточине спречиле а штета отклонила.
Исто тако, ако ловац примети ловокрађу, или угинуће, или болест дивљачи, загађење терена или неке друге негативне појаве, то треба да пријави организацији која газдује ловиштем. На тај начин ће се спречити осиромашење ловишта и допринети заштити природе и дивљачи у њој.
У току лова или дружећи се ван лова, ловци ће међусобно размењивати информације и сазнања о ловишту и дивљачи. Своја искуства преносиће на друге, а нарочито млађе ловце. При томе ће избегавати да своја сазнања проглашавају једино важећим и једино прихватљивим.
За успешно бављање ловом, заштитом и узгојем дивљачи, ловцу су неопходна основна сазнања о савременим стеченим и научним достигнућима из области лова. До тих сазнања долазиће читањем ловачких гласила и друге литературе, посећивањем предавања, семинара и изложби о ловству, заштити природе и дивљачи.
О оружју, муницији и другим средствима за лов такође има довољно литературе, чиме се понајвише бави ловачка штампа. Ловац ће зато, када му је могуће читајући ова штива, проширивати своја сазнања, како би се што успешније бавио ловом и заштитом природе и дивљачи. Уколико у томе буде имао боље резултате и његово задовољство ће бити веће и потпуније.
Припадност ловачкој организацији ловац ће изражавати разним знацима и значкама, одећом и другим обележјима која се утврђују правилима или су део неписаних ловачких обичаја.
Како у лову тако и ван лова, на ловачким приредбама ловац има и право и дужност да таква обележја јавно носи и на тај начин исказује своју припадност ловачкој организацији.
2 Понашање и кодекс ловаца
2.1 Ловац и природа
Лов у ужем смислу понајвише представља спорт, рекреацију, хоби и разоноду савременог човека отуђеног од природе; човека кога још увек подстичу нагони и осећање да се, колико је то могуће, врати природи, у ствари, да се врати самом себи. Лов омогућава човеку да се бар привремено склони из свакодневице оптерећен бригама, радом, саобраћајем, смогом, сукобима са собом и ближњима. За време лова, ма колико он био напоран, ловац се одмара уживајући у лепоти природе и дивљачи и у дружењу са другим ловцима различитих занимања и социјалних статуса.
Дружећи се у природи и са природом, увиђајући сву лепоту биљног и животињског света, човек се оплемењује и обогаћује своја осећања и свој однос, како према природи, тако и према себи и другима који га окружују. Прави ловац све то доживљава утолико више и дубље јер је и изван ловне сезоне у контакту са дивљачи; брине се о њој, храни је и чува од грабљиваца и штеточина, невремена и глади. То што ловац одгајивач за врема ловне сезоне лови дивљач, коју иначе узгаја и чува, не умањује вредност његове интервенције у природне односе дивљачи и њене животне средине. Планско и рационално коришћење дивљачи кроз лов саставни је део савременог ловног газдовања.
Савремени еколошки услови, изградња собраћајница, насеља и индустрије и интензивна пољоприведна производња смањују просторне, прехрамбене и друге погодности за опстанак дивљачи. Ловац је ту да својом активношћу ублажи утицај тих промена које нагативно утичу на живот и размножавање дивљачи.
Ако дође до наглог смањења бројности па и нестанка неких врста дивљачи, човек се мора озбиљно забринути и за свој живот, своју судбину и будућност генерација које долазе. Човек, наиме, живи у истој средини у којој живи и дивљач, једе исту храну, или храну пореклом из истог станишта, пије исту воду и дише исти ваздух. Оно што се дешава дивљчи у погоршаним еколошким условима, чека и човека у ближој или даљој будућности. Отуда је неопходно да се не само ловци већ сви љубитељи и заштитници природе, боре за побољшање услова живота животињског света и његово очување и унапређивање. Сваког ловца треба да радује када уместо „мртве природе” види да живот буја у његовој околини, да поред њега у природи има и других живих створења, да су она здрава и да се размножавају. Радост је утолико већа уколико је сам ловац томе допринео својим радом и сопственим средствима.
Стално настојање друштва да се ублаже и поправе веома поремећени природни услови животне средине, уствари је пут да му се омогући биолошки опстанак. Када се ради о дивљачи и њеним стаништима, улога ловца је скоро незаменљива. Отуда се човек који се определи за лов, који жели да постане ловац суочава са великом сопственом одговорношћу за узгој, заштиту и рационално коришћење дивљачи. Дужност ловца је пре свега да заједно са осталим сегментима друштва допринесе да се природна богатсва, па и дивљач као њихов саставни део плански и рационално користе.
Лов дивљачи је остатак праисконског нагона, атавистичко наслеђе од предака, који су од лова живели. Ловећи дивљач, хранећи се њеним месом и одевајући се крзном, човек је у историји преживео многе катаклизме, па је садашњи ловац који се бави ловом, пре свега из спорта, дужан да се о дивљачи брине да на тај начин испољава своју захвалност природи и дивљачи за све што су му пружили кроз векове битисања.
Дивљач није само предмет спорта и забаве ловца, већ представља и велико економско богатство, које се користи не само због меса и крзна већ и путем ловног туризма. Зато је пре пријема будућег младог ловца потребно проверити какви су његови погледи на изнета питања и односе, па тек онда одлучити да ли је погодан да постане ловац, са свим правима и дужностима.
2.2 Кодекс ловаца
Дивљач заузима значајно место у укупним односима друштва према природи. Савремене друштвено политичке или административне заједнице у највећем броју замаља, ове односе регулише законом, подзаконским актима, уредбама и наредбама. Ловачке организације које организовано делују у овој области, својим актима (статутима и правилницима) такође уређују велики део ове материје. Међутим, постоје сложене ситуације и прилике које се не могу регулисати законима или правним актима са императивном снагом. Ово се односи пре свега, на однос ловца према дивљачи, на држање ловца у лову, на контакте ловаца између себе, као и на друга питања из ове области. Дакле, тамо где престаје закон, делују друштвене норме засноване на свести и савести, на традицијама и обичајима. Кодекс ловаца управо о томе говори.
Добар ловац ће се старати да и сам, а и његова ловачка организација, у ловиште увек више унесе, него што из ловишта узима, и то на начин и у периоду када се популацијама дивљачи наноси најмања штета.
Ловац ће зато ловити само ону дивљач чији је одстрел дозвољен у одређено време и у одређеном броју. Неће дизати пушку на заштићену дивљач (привремено или трајно) а одустаће да пуца на сасвим младу дивљач и подмладак, без обзира на то да ли је ловна сезона или не.
Прави ловац никада не пуца на зеца у логи или на птице на земљи, на грани или на води. То је неловачки, неетички. Не пуца се, такође, око насеља, салаша па ни у пољу или шуми, ако су тамо присутни радници који обављају свој редован посао.
Никада се не пуца у дивљач која се не препознаје, или се не види добро, јер са друге стране може бити човек, или се може догодити да буде одстрељена дивљач чији је лов трајно или привремено забрањен, или није предвиђено да се лови у том лову, или њен улов није уопште планиран.
У лову се пуца само онда када је дивљач на пушкомету и када је ловац сигуран да ће дивљач погодити тако да је усмрти на месту и спречи да се она мучи рањена. Није ловачки радовати се и онда када је мета погођена, али не смртно, па настави да трчи и лети.
Никада се не пуца из велике близине, јер ће дивљач или промашити или оштетити и учинити неупотребљивом. Сачмарицом се не пуца на удаљености већој од 50, а кугларом на 150 метара, јер је могућност рањавања веома велика а погодка случајна.
Ако се у лову наиђе на рањену дивљач треба пуцати и прекратити јој муке.
Када је ситна дивљач погођена, ловац ће упамтити место где је пала, пронаћи је и узети је. Рањена дивљач се најбоље тражи добро обученим псом. Када пас пронађе и донесе, дивљач може да узме само власник или водич паса. Он ће је предати ловцу који је одстрелио.
У лов се не води пас који нема испит у раду, или куја у жару.
На дивљач се пуца само одговарајућом сачмом или куглом.
Пре поласка у лов треба проверити исправност оружја. Понети довољно метака и не тражити од других ловаца на зајам.
Добар ловац ће бити смиреног и уздржљивог понашања, дисциплинован и скроман.
Ако је ловац лоше среће или није имао улова неће стављати замерке ловнику, домаћину или друговима, већ се радовати ловачкој срећи осталих.
Ако је групни лов, ловац неће протествовати због места које му је одредио ловник, неће се самовољно померати са места које му је одређено, или мењати правац којим се учесници лова крећу, застајкивати и правити џеп ако је лов погоном, пригоном или у кружном лову.
У току лова обавезно је придржавати се упута ловника, знакова рога, пиштаљке или трубе којим се означава почетак лова, затварање круга или крај лова. Ако се лови кружно, после одређеног знака несме се пуцати у круг, већ само када дивљач изађе из круга; не сме се клекнути или лећи, јер је гађање из таквог положаја опасно за друге ловце и од других ловаца за онога који се тако понаша.
У току лова се не пуца на дивљач која ида ка другом ловцу, пролази или лети ближе њему. Не објашњавати се око тога ко је погодио дивљач, ако је на дивљач пуцало два или више ловца. То ће одредити ловник на основу правила да је ситна дивљач одстрељена од ловца који је задњи пуцао на њу, а ако се ради о високој дивљачи онда се сматра да ју је одстрелио онај који је први пуцао, осим тога у групном лову то нема никаквог значаја, чак је боље да више ловаца мисли да су оборили дивљач. Себичност није особина доброг ловца, јер, у лов се не иде само да би се дивљач присвојила, него пре свега из задовољства, да би се разонодили и уживали у чистом ваздуху, лепој природи и пријатном друштву.
Добар ловац неће сам себе позивати у лов, или тражити да добије позив, ако се у лов иде по позиву, а такође на крају лова, ако је био групни лов, неће сам бирати улов, већ сачекати да му улов преда ловник или други организатор лова. При томе неће протестовати што је добио лошију ловину од других.
У току лова и ловац и прогоничи водиће рачуна да не праве штету у ловишту на усевима, засадима, виноградима или објектима. Ако је могуће у лову на ситну дивљач треба заобићи површину на којима се може направити штета гажењем или пуцањем.
Са пушком ловац мора бити предострожан. Пушка је, говорили су стари ловци, и муња и гром, па се тако са њом треба и понашати. Неопходно је да се строго поштују правила безбедности са оружјем и у лову и ван њега. Бити крајње опрезан у руковању оружјем - то је правило које увек важи. Према статистикама од сто несрећних случајева са оружјем, само четири настају услед непредвиђених околности, а сви остали су последица неопрезности и непоштовања правила.
Приликом доласка у ловиште, као и при повратку кући, било да се путује аутомобилом, аутобусом или возом, пушка се држи растављена у футроли. Пушка се склапа и пуни тек кад се стигне до места гда почиње лов и то непосредно пред полазак. Она се празни и пуни увек окренута ка земљи и у страну од других ловаца и људи или окренута у вис. За време лова, пушка преламача је увек отворена и држи се преко руке, а склапа се тек пред пуцање. Остале пушке се носе тако да им је цев увек окренута према земљи или у вис.
После повратка из лова оружје се очисти, спакује и остави заједно са муницијом на безбедно место, како би било недоступно укућанима а нарочито деци. Познато је да је у многим случајевима узрок несреће био што је оружје било доступно непозваним особама.
Никада, баш никада, ни у најневинијој шали пушка се не сме уперити на човека, јер је уверење да је таква ситуација безопасна ако је пушка празна, довело до многих несрећа.
Уколико настану оправдани разлози да ловац мора да напусти лов, он то може учинити тек пошто обавести остале учеснике лова. У противном они ће помислити да се ловцу нешто десило и тражиће га да би му пружили помоћ. Тиме се стварају велике непријатности и организатору, а и учесницима у лову.
3 Обичаји и традиција
Улога лова као људске делатности мењала се кроз историју, зависно од промена у начину живота човека. У данашње време на лов се гледа само кроз диоптрију правих ловаца. За лаике то је уништавање и убијање дивљачи. Неки ловци лов сматрају само извором свог задовољства, такмичењем са другим ловцима, разонодом и спортом. За страствене ловце то је нека врста култа и религије, али и науке о животу животиња-дивљачи, њеном узгоју, чувању и заштити.
Овде ћемо говорити о култу лова, о лову као једној врсти религије могло би се рећи, јер се заснива на култном поштовању трофеја и уловљене дивљачи. Тај култ се испољава, а неки његови облици на то и личе, као остаци паганског култа, неговањем многих обичаја и обреда насталих током вековне традиције лова.
Исказивање поштовања уловљеној дивљачи огледа се у разним церемонијама пре почетка, у току и при завршетку лова. Почетак групног лова на ситну дивљач се у многим крајевима најављује фанфарама, ловачким роговима, трубама. Ток лова се такође прати звуцима ових инструмената, а на крају лова се уловљеној дивљачи одаје посебна почаст.
Ево како се у једној публикацији описује таква церемонија у крајевима где је она уобичајена:
Сва дивљач уловљена у колективном лову слаже се на гранчице или траву и то у одређеном реду. Дивљач се по врстама (зец, фазан итд.) слаже у редове тако да се сваки десети примерак извуче из реда до половине. У првим редовима се слаже четвороножна дивљач, а у осталим перната. Резултати лова се саопштавају у присуству свих учесника лова. Ако је вече онда се около пале ватре.
Руководсво лова стоји са стране највредније дивљачи. Онда долази ловник, па ловци. Постројавају се окренути лицем према дивљачи.
Са друге стране дивљачи, опет окренути лицем према њој, стоје у реду ловци са псима, трубачи, особље ловишта, а у реду иза њих су погоничи.
После сигнала „пажња” који одсвирају фанфаре, дувачи у рог или трубе, руловодилац лова прима извештај ловника. Затим се захваљује организаторима лова, гостима и погоничима. После одсвиране пригодне мелодије сви изговарају: „част лову” па се церемонија тиме и завршава.
У традиционалне обичаје у лову на крупну дивљач се убраја и предаја гранчице умочене у крв дивљачи, ловцу који ју је одстрелио. При томе постоје правила којих се у многим ловиштима придржавају. Дивљач се полаже на десни бок, а у уста ставља гранчица која је одломљена, а не одсечена. На груди дивљачи ставља се гранчица као знак да је правилно одстрејена. Крај на којем је гранчица одломљена окреће се према глави дивљачи. У саму рану ставља се још једна гранчица, а на грудима дивљачи стоји гранчица која се даје ловцу.
У току церемоније ловац стоји са стране леђа дивљачи, а ловник и остали учесници насупрот њему. Када се трубом или другим инстументом да знак „пажња”, ловци учесници лова одају пошту мртвој дивљачи скидајући шешир или капу, стојећи гологлави. Ловник затим узима гранчицу са груди дивљачи, умаче је у рану и предаје, уз поздравни говор ловцу. Звучним сигналима или одговарајућом мелодијом свечаност се завршава.
Гранчица се додељује ловцу за све врсте дивљачи папкара, затим за медведа, вука, риса, тетреба, као и за неке друге врсте високе дивљачи.
У неким крајевима обичај је да се као трофеј додељује ловцу и чекиња са врата дивље свиње, или јелена, као и неки други делови дивљачи, или перје.
Било би веома лепо и пожељно да се сви ови стари обичаји и церемоније уведу у праксу у већни ловних организација, јер би то допринело бољем расположењу ловца и у њима побудило племенита осећања.
После завршетка лова сви учесници одлазе на „последњи погон”. Обично се у ловачком дому приређије заједничко весеље, у току којег се приређују две врсте завршних церемонија, које међусобно не треба мешати јер су оне веома различите намене и различитог садржаја.
Свечана церемонија је унапређивање ловаца који су први пут уловили неку дивљач. То је „крштење” ловца.
Ловац који се унапређује јер је први пут уловио неку врсту дивљачи, клекне на колена, а ловник или неки други старији ловац му честита крштење и три пута га додирне ловачким ножем по левом рамену, након чега се унапређени ловац захвали ловнику и ловцима на другарском чину.
Други обред се битно разликује од првог и по мотиву и по садржају и има више педагошки и забавни карактер. Он се изводи онда, када је у току лова уочен неки прекршај правила лова или кодекса ловаца. У том случају по утврђеној процедури отвара се суђење кривцу.
За суђење прекршитељу присутни ловци бирају ловачки суд, тужиоца и извршитеље казне, а оптужени сам бира браниоца. Цело суђење тече по уобичајеној судској процедури. Тужилац најпре чита оптужницу па се даје реч браниоцу и окривљеном. Сви ови говори су по правилу духовито исмевање самог прекршаја како би се деловало поучно на остале ловце, али како би се и сви забавили. Након што суд донесе пресуду, а она обично гласи: неколико удараца штапом по задњици, извршитељ казне, негде га зову „кум”, извршава пресуду тако што кривац легне преко ловине, док кум не изврши казну. У неким крајевима се ово ловачко суђење, или „крштење” обавља и у случају када ловац први пут улови неку врсту дивљачи.
Успех ове церемоније зависи од духовитости тужиоца, браниоца и судија, па је то често веома леп завршетак лова, кога памте сви учесници лова и забаве, а нарочито онај који је добио батине.
Од свих обичаја, традиција, церемонија и ритуала треба разликовати појаве сујеверја, којих је било и још увек их има у ловству, као и о сваком другом облику друштвеног живота. Њих је било знатно више у предходним периодима, када је људска култура била на знатно нижем степену и када су разна веровања била уопште више распрострањена. Узроци неуспеха у лову тражени су у разним појавама које нису имале никакве веза са стварношћу. Тако је, на пример, међу ловцима још увек распрострајено веровање да ће изостати успех у лову ако сретне некога који га упита „где идеш”, или му пожели „срећан лов”. Наравно, све то је без утицаја на исход лова и на стварност, али, веровања су веровања. У сваком случају најбоље је ловцима кад полазе у лов пожелети добар поглед, јер ће се тако бар спречити нерасположење ловца, ако не и неповољан ток лова и евентуално очувати „ловачка срећа”.
4 Прихрањивање дивљачи
Заговорници зимског прихрањивања срнеће дивљачи дају нове и нове податке који указују на значај зимског прихрањивања на одржавање и пораст популације. Заговорници зимског прихрањивања сматрају да је до пораста бројности ове дивљачи широм Европе као и побољшања вредности трофеја дошло, између осталог, и због зимског прихрањивања.
Слабо храњене кошуте доносе слабије младунце на свет, због чега чак 34% младунаца угине у првој години. Код добро ухрањених срна губитак младунаца се креће око 11%.
Разлике се не испољавају само у броју одхрањених младих, већ је добра кондиција срна важна у свим фазама размножавања. Добро развијене срне и у доброј кондицији, раније бивају оплођене те се у пролеће раније теле. И број младих код добро храњених срна је већи. Срне у доброј кондицији имају по два па и три ланета. Запажено је да и однос полова код потомака зависи од кондиције мајке. Код добро храњених срна однос је 3:1 у корист женки, док је код срна са слабом кондицијом однос супротан. Ако међу подмлатком има више срна пораст популације је бржи.
Заговорници зимског прихрањивања чак сматрају, да би због драстичних промена у природи многе врсте већ нестале из Европе без прихране током зимског периода. У зимским месецима, само зимско прихрањивање може да ублажи промене до којих је дошло у природи.
5 Како избећи несрећу
* НИКАДА не окрећите цев пушке према људима, чак ни када добро знате да је празна.
* НИКАДА не стављајте прст на обарач док нисте нанишанили мету, а док се крећете по шуми шаком обујмите оквир обарача како га нека грана не би повукла.
* НИКАДА не пуцајте док нисте сигурни у шта пуцате и не толеришите никакву бахатост са oружјем.
* НИКАДА не пијте алкохол за време лова, не трчите за рањеним зецом и не пуцајте на дивлљач у линији осталих ловаца.
* НИКАДА не ловите неисправном пушком.
* НИКАДА не експериментишите са муницијом и немојте се устручавати да на то упозорите и све остале учеснике у лову.
* УВЕК проверите оружје пре лова, испразните и преломите двоцевку током транспорта, доручка, одмора, прелажења из парцеле у парцелу, итд.
* УВЕК погледајте кроз цев пре него што убаците метак у њу.
* УВЕК водите рачуна о безбедности колега, чак и по цену губљења „трофеја живота” и у својим поступцима дајте пример и искуснијима од себе.
* Најзад, НИКАДА не губите из вида да вам је у рукама смртоносно оружје које УБИЈА и УВЕК се понашајте у складу са тим.
6 Прва помоћ
Основно је избећи панику, што је лако написати а у пракси се губи глава у шоку, док унесрећеног од смрти деле секунде и минути. Заустављање крварења је најпреча ствар, после чега на ред долази оно што је најтеже урадити: што бржи транспорт унесрећеног до адекватне здравствене установе. Управо због немогућности да се рањени колега у кратком року превезе до болнице (у недостатку превозног средства у ловишту) долази до често трагичних последица, чак и када озледе нису потенциално смртоносне.
Иако деценијама уназад није било ловачке сезоне, која је прошла без рањавања ловачким оружјем, склони смо да размишљамо како се то увек дешава „другима”. Одговорите на следеће питање и знаћете да ли је тако: имате ли у свом ранцу прибор за прву помоћ? Знајте да би озбиљно размишљање о овој теми већ за коју недељу могло да спаси живот некоме.