Latinske izreke

Latinske izreke
*Ab Iove principium - (Od Jupitera početak - doslovno zn.). Počnimo sa najvažnijim
Ab Jove principium, Jovis omnia plena.
*Acta est fabula - Predstava je završena - Svetonije pripisuje Avgustu
*Ad kalendas Graecas - O grčkim kalendama (nikada)
*Ad litteram - Doslovno
*Alea iacta est - Kocka je bačena
*Amor vincit omnia - Ljubav sve pobeđuje
*Amicus certus in re incerta cernitur - Pravi se prijatelj poznaje u nevolji
*Ancoras tollere - Dići sidra; odmagliti
*Anima candida - Čista (poštena) duša
*Ante meridiem - Pre podne
*Arbiter elegantiae - Sudija otmenosti
*Ars longa, vita brevis - Umetnost je duga, a život kratak
*Ars poetica - Pesništvo
*Asinus asinum vricat - Magarac magarca gladi
*Audaces fortuna iuvat - Hrabrima pomaže sreća - Vergilije
*Audiautur et altera pars - Neka se čuje i druga strana
*Aurora musis amica est - Zora je muzama prijateljica
*Ave Caesarae, morituri te salutant! - Zdravo, Cezare, umirući (oni koji će umreti) te pozdravljaju
*Bellum omnium in omnes - Rat sviju protiv svih
*Vene vixit qui bene latuit - Dobro je živeo ko je neopažen živeo - Rene Dekart
*Bibere humanum est, ergo bibamus - Piti je ljudski, zato pijmo
*Bovi imponere clitellas - Volu staviti samar
*Casus belli - Povod za rat, događaj koji opravdava rat
*Certo certius - Sigurnije od sigurnoga
*Carpe Diem - Iskoristi dan
*Citius, altius, fortius! - Brže, više, hrabrije!
*Claude os, aperi oculos! - Ćuti i gledaj!
*Cogito, ergo sum - Mislim, dakle jesam (Mislim, dakle postojim) - Rene Dekart
*Cogito, ergo non credo. - Mislim, dakle ne verujem.
*Conditio sine qua non - Uslov bez koga je nešto nemoguće (Jedino pod tim uslovom)
*Cornix cornici oculos non effodiet - Vrana vrani oko ne vadi
*Cornu copiae - Rog izobilja
*Credo ut intelligam! - Verujem da bih spoznao
*Cui bono? - U čiju korist?
*Cuiusvis hominis set errare - Svaki čovek mora da greši
*Cum grano salis - Sa zrnom soli - ima skrivena poruka o kojoj treba razmisliti
*De gustibus non disputandum est - O ukusima ne vredi raspravljati
*Deus ex machina - (Bog iz mašine - doslovno zn.). Neočekivano rešenje
*Diem perdidi - Izgubio sam dan
*Dies diem docet - Dan dan poučava
*Divide et impera - Zavadi pa vladaj
*Divitiarum et formae gloria fluxa est - Krhka je slava bogatstva i zlata - Salustije
*Dixi et salvavi animam meam - Rekoh i spasih svoju dušu
*Do ut des - Daj da bi dobio
*Domine, domine domine sunt - Gospodine, da li su gospođe kod kuće? (igra reči)
*Dulce cum utili - Ugodno sa korisnim
*Dulce enim etiam nomen est pacis - Slatko je već i ime mir - Ciceron
*Dum spiro spero - Dok dišem (živim), nadam se
*Dura lex sed lex - Tvrd je zakon ali je zakon
*Eppur si muove! - Ipak se okreće! - Galileo Galilej
*Equi donati dentes non inspiciuntur - Poklonu se u zube ne gleda
*Errare humanum est - Ljudski je grešiti
*Ex nihilo nihil fit - Iz ničega ništa ne nastaje
*Ex tempore - Odmah, smesta
*Experientia docet - Iskustvo poučava - Vergilije
*Facio ut facias - Učini da bi ti bilo učinjeno
*Fama volat! - (Glas leti! - doslovno zn). Vest se brzo širi
*Fama volat, scripta manet. (Glas leti, napisano ostaje - doslovno zn). Rečeno je prolazno (nepouzdano), napisano traje.
*Fas est et ab hoste doceri - I od neprijatelja treba učiti
*Festina lente! - Požuri polako!
*Fide, sed cui, vide! - Veruj, samo pazi kome veruješ
*Finis coronat opus - Konac delo krasi
*Fortasse erit, fortasse non erit - Možda će biti, možda neće biti
*Gloria in excelsis Deo et in terra pax hominibus bonae voluntatis - Slava Bogu i na Zemlji mir ljudima dobre volje
*Gratia gratiam parit! - Ljubav rađa ljubav!
*Hanibal ante portas - (Hanibal je pred vratima - doslovno zn.). Nastupila je opasnost.
*Historia magistra vitae est - Istorija je učiteljica života
*Hoc loco - Na ovom mestu (ovde)
*Hodie mihi, cras tibi - Danas meni, sutra tebi
*Homo sui iuris - Samostalan, nezavisan čovek
*Homo homini lupus est - Čovek je čoveku vuk
*Honores mutant mores - Počasti menjaju ponašanje (navike)
*Id est - To jest
*Ignoramus et ignoramibus - Ne znamo, a nećemo nikada ni znati
*Ignorantia legis non excusat - Nepoznavanje zakona nije izgovor
*Ignorantia (iuris) nocet - Neznanje (prava) škodi
*Imago animi sermo est - Govor je slika duše - Ciceron
*In dubio pro reo - (U sumnji blaže po učinioca - doslovno zn). U sumnji treba suditi blaže
*In rebus adversis meliora sperare memento - U nevolji ne zaboravi da će doći bolja vremena (Posle kiše sunce sija)
*In vino veritas - U vinu je istina
*Inter arma musae tacent (Inter arma silent musae) - Među oružjem muze ćute (nema umetnosti za vreme rata)
*Inter nos - Među nama
*Intus, intus est Troianus equus - Unutra, unutra je trojanski konj (Opasnost je blizu)
*Iuris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere - *Propisi prava su: pošteno živeti, drugog ne vređati, svakom svoje dati
*Ius est ars boni et aequi - Pravo je umetnost dobrog i jednakog
*Ius orbitur vi - Sila sahranjuje pravo
*Iustitia omni auro carior - Pravičnost je od sveg zlata skupocenija - Ciceron
*Iustitia regnorum fundamentum - Pravičnost je (treba da bude) osnov vladavine
*Lapsus calami - Omaška u pisanju
*Lapsus linguae - Omaška u govoru
*Lapsus memoriae - Omaška u pamćenju
*Labor omnia facit - Rad čini sve
*Labor omnia vincit - Rad sve pobeđuje (u radu je spas)
*Legalitas regnorum fundamentum - Zakonitost je temelj država
*Leve fit, quod bene fartur, onus - Teret postaje lakši kad se spretno nosi
*Libertati viam facere - Otvarati put slobodi
*Lupus in fabula - (Vuk u priči - doslovno zn.). Mi o vuku, a vuk na vrata.
*Magni nominis umbra - Senka značajnog čoveka - Lukan
*Mala herba cito crescit - Korov brzo raste
*Malum discordiae - Jabuka razdora
*Manifestum non eget probatione - Očiglednu stvar ne treba dokazivati
*Manu propria - Svojeručno
*Manus manum lavat - Ruka ruku mije
*Mea parvitas - Moja malenkost
*Medeis ageometretos eisito! - Niko ko ne zna geometriju, neka ne ulazi!
*Medio tutisimus ibis - Sredinom je najbolje ići - Ovidije
*Medium tenuere beati - Sredine se drže blaženi
*Melius non incipient, quam desinunt - Bolje ne počinjati, nego stati na pola
*Mens sana in corpore sano - Zdrav duh u zdravom telu (Ako je zdrav duh zdravo je i telo)
*Mutum est pictura poema - Slika je nema pesma
*Nec Hercules contra duos - Ni Herakle (ne može) protiv dvojice
*Noli turbare circulos meos - (Ne diraj moje krugove - doslovno zn.). Ne uznemiravaj me, ne dosađuj mi. - Arhimed
*Nolite iacere margaritas ante porcos - Ne bacajte bisere pred svinje
*Nomen est omen - Ime je predznak
*Nomina sunt odiosa - (Imena su mrska - dosl. značenje) Imena (ne treba) pominjati
*Non omnia possumus omnes - Ne možemo svi sve
*Non progredi est regredi - Ne napredovati znači nazadovati
*Non quis, sed quid - Ne ko, već šta
*Non scholae, sed vitae discimus - Ne za školu, već za život učimo
*Nosce te ipsum - Upoznaj sebe samog - latinski prevod Sokratove misli
*Nulla regula sine exceptione - Nijedno pravilo nije bez izuzetka
*Nullum crimen, nullum poena sine lege - Nema zločina i nema kazne ako to nije propisano zakonom.
*O tempora, o mores! - Čudnih li vremena, čudnih li običaja! - Ciceron
*Omne principium difficile est - Svaki početak je težak
*Omnia mea mecum porto - Sve svoje sa sobom nosim
*Omnium rerum mensura homo - Čovek je mera svih stvari
*Orate, ne intretis in tentationem - Molite se da ne dođete u iskušenje - Isus Hrist
*Per aspera ad astra - Kroz trnje do zvezda
*Persona grata - Poželjna (draga) osoba
*Persona non grata - Nepoželjna osoba
*Piscem natare doces - Učiš ribu da pliva
*Plus, minus - Više, manje (otprilike)
*Post hoc, ergo propter hoc - Posle ovog, dakle zbog ovog
*Post meridiem - Posle podne
*Post scriptum - Posle onoga što je napisano
*Potentes potenter tormenta patientur - Ko se služi silom, od sile će i poginuti
*Potins sero quam numquam - Bolje ikada nego nikada
*Prima virtus set vitio carere - Najvažnija vrlina je biti bez mana
*Primum vivere, deinde philosophari - Prvo živeti, onda filozofirati
*Primus inter pares - Prvi među jednakima po rangu
*Procul a Iove procul a fulmine - (Daleko od Jupitera, daleko od groma!- dol. značenje) *Dalje od moćnih, dalje od njihovog besa.
*Pulsate et opekietur vobis - Kucajte i otvoriće vam se
*Quae nocent, saepe docent - Što škodi, često uči
*Quidquid latine dictum sit, altum viditur - Šta god se kaže na latinskom zvuči mudro
*Quisque suorem verborum optimus interpres - Svako je najbolji tumač svojih reči
*Quo vadis, Domine? - Kuda ideš, Gospode? - apostol Petar uputio Hristu
*Recta linea brevissima, recta via tutissima - Prava linija je najkraća, pravi put je najsigurniji
*Reliquiae reliquiarum - Ostatak ostatka
*Repetitio mater studiorum est - Ponavljanje je majka znanja
*Res, non verba - Dela, ne reči
*Res publica - Opšta (javna) stvar
*Risu inepto res ineptior nulla est - Nema neukusnije stvari od neukusnog (neumesnog) smeha
*Risum teneatis? - Možete li da se ne nasmejete?
*Sapienti sat - Pametnome dosta
*Sapiens homo omnia sea secum portat - (Pametan čovek sve svoje sobom nosi - doslovno zn.). Osim znanja ništa nam nije potrebno
*Scio sed Carthaginem necesse delere est - Mislim da Kartaginu treba razoriti (Scipio Afrikanis - rimski senator)
*Semper dic verum, vacuam duc crimine vitam, fer patienter onus, fac sapienter opus. - Uvek govori istinu, ne čini zlo, strpljivo podnosi teret, razumno radi posao
*Senatus Romanus populusque - Rimski senat i narod
*Si fueris Romae, Romano vivito more, si fueris alibi, vivito sicut ibi - Ako budeš u Rimu, živi na rimski način, ako budeš na drugom mestu, živi kao onde
*Sic itur ad astra - Dotaći zvezde
*Sic transit gloria mundi - Tako prolazi slava sveta
*Sine lingua Latina nullum inteligentia - Bez znanja latinskog jezika nema obrazovanja
*Sine lege autem poena conscientia est - Kada nema zakona, kazna je savest
*Si vis pacem, para bellum - Ako želiš mir, spremaj se za rat
*Sub rosa - (Ispod ruže - doslovno zn.). U tajnosti, u poverenju
*Sub voce - Pod rečju
*Suaviter in modo, fortier in re! - U načinu blago, u suštini nepropustljivo!
*Sunt facta verbis difficiliora - Teža su dela nego reči - Ciceron
*Surdo fabulam naras - Gluvom pričaš priču (uzalud mu govoriš)
*Tabula Pythagorica - Tablica množenja
*Tabula rasa - (Izbrisana tablica - doslovno zn.). Čistina
*Tantum possumus quantum scimus - Toliko možemo koliko znamo
*Tempori parce! - Štedi vreme!
*Teneo te, Africa! - Držim te, Afriko! - Svetonije pripisao Cezaru
*Tertium non datur - Trećega nema
*Testis unus, testis nullus! - Jedan svedok nikakav svedok!
*Timeo Danaos et donna ferentes - Bojim se Danajaca i kada darove nose
*Tu ne cede malis, sed contra audentior ito - Ne ustukni pred nedaćom već joj hrabro u susret kreni - Vergilije
*Tu quoque, Brute, mi fili? - Zar i ti, sine Brute? - Cezar
*Ubi bene, ibi patria - Gde je dobro tamo je domovina
*Una hirundo non facit ver - Jedna lasta ne čini proleće
*Unusquisque suae fortunae faber est - Svako je kovač svoje sreće
*Urbs aeterna - Večni grad (Rim)
*Usus est optimus magister - Iskustvo je najbolji učitelj - Ciceron
*Ut ameris, ama - Da bi bio voljen, voli!
*Ut sementem feceris, ita metes - Kako budeš posejao, tako ćeš i požnjeti
*Vae victis - Teško pobeđenima
*Veni, vidi, vici - Dođoh, videh, pobedih - Gaj Julije Cezar
*Venies sub dentem - Doći ćeš pod zub (Dopašćeš mi šaka)
*Verba volant scripta manent - Reči lete, ono što je napisano ostaje
*Veritas vincit - Istina pobeđuje
*Vinum et pueri verices - Deca i pijanci ne lažu
*Virtus, non copia vincint - Pobeđuje hrabrost, a ne mnoštvo
*Vis legis - Sila zakona
*Vivere est militare! - Živeti znači boriti se! (Život je borba!)
*Votum separatum - Izdvojeni glas
*Vox populi, vox dei - Glas naroda je božji glas


Бог за трећи миленијум/Прогрес

1 Прогрес
Учешће Бога у стварању разумног бића није завршено креацијом Хомо сапиенса. То сирово људско биће требало је оплеменити духом и унапредити техничким сазнањима.
Процес стварања цивилизације од примитивног човека каменог доба до савременог човека, није ишао праволинијски нити се сам по себи подразумевао. Познато је да је развој аутохтоних цивилизација (на пример у Аустралији) трекао веома споро. Да није дошло до контаката са Европом, прошли би бројни миленијуми док та друштва не би стигла до нашег степена развоја. Немогуће је засигурно тврдити да би такве заједнице обавезно морале једног дана да досегну данашњи ниво напредка.
Због тога мислимо да је Бог подстрекавао човеков развој на оним географским тачкама где је прогрес био највероватнији. Нама је познато да нема начина да се људско биће роди са већ урођењим сазнањима. Међутим, сматрамо да је Бог појединце посебно обдарио талентом и надпросечном интелигенцијом. Велики мајстор у комбиновању генетских записа у генетском коду човека, Бог је могао и хтео да поједине људске индивидуе посебно обдари. Такви појединци, у повлашћеним социјалним условима искачу из масе и бивају “точак замајац” у даљем прогресу света.
Ово никако не значи да је Бог директни креатор сваког појединачног човека. (Многе љдске креатуре Бог не би никада пожелео да потпише као аутор). Нити је могуће да Бог суделује у спајању сваког пара хромозома, када настаје живо биће. То није нити потребно; живот се одвија даље по биолошким законима. Међутим, сматрамо да (повремено) Бог утиче да се појаве појединци изузетног квалитета.
Наравно, ми ову тезу не можемо да директно докажемо. Божје “алатке” су невидљиве. Међутим, општи је утисак нас смртника, да су током историје цивилизације, поједини истакнути људи поседовали изузетну или, могло би се рећи, божанску надареност. Нпр. већ пар столећа мислећи људи тврде да је музичка креација Ј.С. Баха божја (или божанствена). Ми заправо сматрамо да су велике интелектуални домети, или велики таленат, каквог у историји очитавамо код многих истакнутих појединаца немогућ је без божје промисли.
Техника настанка генија је “веома једноставна”: треба само од више милијарди молекула ДНК у људском геному неколико молекула рекомбиновати и ставити их на одређено место и ево онда генијалне јединке. Таква знања и такве моћи има само Бог, наш Творац. (Притом, свакако, примамо к знању, да генијалност није само Дар божји,већ је то и “фино полирање” и срећан скуп друштвених околности и много шта друго).
Када говоримо о прогресу, ништа нам не указује да би он морао да буде закономерност у развоју људске врсте. У старом веку било је цивилизација где је прогрес цултуре био очит, а да се није изродио у општи технички напредак. Технички напредак има развојну линију од грчке културе, римске културе, амалгама хришћанства са Новим веком и Ером великих открића током последњих пола миленија нашег развоја. Истакнути појединци и историјске околности творили су тзв. европску културу, која је била плодно тле за даљњи прогрес.
Прогрес човечанства, двосмерна је магистрала, он има и узлете и падове. Прогрес, као “прогрес”може да нас одведе у регрес ако не испољимо довољно мудрости - да не обожавамо златно теле. Нама је сада циљ да укажемо и на ту тамну страну медаље.


Увод у ботанику/Глава 3

1 Биљна ткива
Ткива су скупови ћелија које имају исто порекло, обављају исту функцију и имају сличну грађу. Од када је установљена целуларна организација биљака и постојање ткива код њих, почело се са класификовањем биљних ткива.
Основе класификације биљних ткива су дате још у 17. веку, када је целуларну грађу биљака установио Роберт Хук. Истраживања грађе различитих биљних ћелија и органа, која су спровели Малпиги и Гру, довела су до закључака о јединственом плану грађе биљне ћелије. Увидевши да се органи биљака састоје од међусобно испреплетаних елемената који подсећају на ткање, Гру је предложио назив „ткиво", и тврдио да сви биљни органи имају одређену и за њих типичну грађу. 1807. године Линк је поделио ћелије на паренхимске и прозенхимске. Паренхимске ћелије су лоптасте, изодијаметричне или благо призматичне, док су прозенхимске ћелије више-мање издужене. Ткива са оваквим ћелијама се отад називају ''паренхим'', односно ''прозенхим''.
Ван Тигем (1839-1914) је поделио ткива на жива и мртва, али ова подела је јако условна, с обзиром на то да су и мртва ткива у почетку грађена од живих ћелија. Сакс (1832-1897) је разликовао ''покровна'', ''проводна'' и ''основна'' ткива. Његова класификација је и данас присутна међу истраживачима. Недостатак ове класификације је, између осталог, и у томе, што проводна и основна ткива чине веома разноврсне ћелије. Можда је најсрећније решио сличне проблеме у класификацији биљних ткива крајем 19. века Хаберлант - он је ткивом назвао „''јединствену групу ћелија, које се карактеришу једним или са неколико сличних особина (морфолошких, физиолошких, топографских, заједничким онтогенетским пореклом)''". Свака од ових особина може се користити као основ поделе ткива, мада се најкомплетнијом поделом сматра она која за основу има физиолошко-анатомске особине ћелија ткива.
1.1 Савремени аспекти класификације биљних ткива
Ткива и сродне локалне структуре јединствене функције Хаберлант је поделио у 9 група:
# покровна ткива - епидермис, плута, егзодерм;
# механичка ткива - коленхим, склеренхим, ликина влакна, склереиди;
# апсорпциона ткива - ризоиди, епиблем, ризодерм, хијалинске ћелије, веламен;
# асимилирајућа ткива - хлоренхим;
# проводна ткива - ксилем (дрво), флоем (кора);
# резервна ткива - ендосперм, перисперм, паренхим за магацинирање;
# ткива за проветравање - аеренхим, интерцелулари, стоме;
# секреторна и екскреторна ткива - жлездане длаке, унутрашње жлезде, слузни и смони канали и ћелије, уљане ћелије, хидатоде, млечне цеви;
# творна ткива - меристеми ембриона, вегетативних купа стабла и корена, прокамбијум, камбијум, фелоген.
Структура и положај биљних ткива подлежу принципу максималне физиолошке активности. Напоредо са главном (примарном), већина ткива поседује и једну до неколико допунских (секундарних) функција, што узрокује морфолошку диференцијацију ћелија унутар њих. Тако, на пример, епидермис не само да штити унутрашња ткива од различитих фактора спољашње средине, већ учествује и у размени гасова, а код неких биљака има екскреторну функцију.
Често се унутар неког специјализованог ткива нађу и структуре које припадају другом систему ткива. Тако се у листовима између асимилирајућих ћелија могу нађи елементи механичког ткива - склереиди. Структуре које се по грађи и функцији разликују од околног ткива називају се ''идиобласте''.
Паралелно са физиолошко-анатомском поделом ткива, постоје и друге, као што је онтогенетска] подела, где се ткива деле на ''примарна'' и ''секундарна''. Примарна су непосредно настала од меристемских ћелија, док су секундарна настала приликом секундарног дебљања стабла и корена.
На основу диференцираности ћелија, ткива се деле на ''творна'' и ''трајна''.
1.2 Творна ткива (меристеми)
Творна ткива граде ћелије које имају способност да се непрекидно деле и од њих настају и развијају се сва остала трајна ткива. Услед сталних деоба, којима су изложене, ове ћелије имају одређене морфолошке особине:
*имају танак ћелијски зид,
*крупно централно једро,
*ситне вакуоле,
* мале и малобројне пластиде и др.
Према начину постанка разликују се две основне групе меристемских ткива - примарна и секундарна. Творна ткива која воде порекло од клице и задржавају способност деобе током читавог живота називају се примарни меристеми. Поред њих, у биљном телу се образују и секундарни меристеми. Они настају од ћелија неког трајног ткива које су накнадно постале способне да се деле (најчешће су то паренхимске ћелије).
Више биљке се одликују растењем током читавог живота, што значи да се у њима стално образују нове ћелије и ткива. (У климатским условима умерене зоне биљке преко зиме прекидају растење и тада су у стадијуму мировања.) Растење биљке одвија се само у зонама које садрже меристемске ћелије – способне за вишеструке деобе.
Према положају који заузимају у биљци творна ткива се деле на:
* вршна,
* бочна,
* уметнута и
* ткива ране.
Вршна творна ткива се налазе на врховима корена и стабла и називају се вегетационе купе. Деобама ћелија овог ткива биљка расте у дужину. Вршна творна ткива према пореклу припадају примарним меристемима. Бочна творна ткива су цилиндричног облика (на пресеку имају облик прстена) и помоћу њих стабло и корен секундарно дебљају (расту у ширину). Ова творна ткива су секундарни меристеми. Припадају им камбијум и фелоген. Уметнута творна ткива (интеркаларна ткива) образују се између трајних ткива, као нпр. у основи листа који расте. Ткива ране настају на местима повреде биљних органа.
1.3 Трајна ткива
Трајна ткива су изграђена од ћелија које врше одређену функцију, а трајно су или делимично изгубиле способност деобе. Нека од трајних ткива могу поново стећи способност деобе и на тај начин од њих постају секундарни меристеми. Ћелије ових ткива су крупније од меристемских и имају веће вакуоле (најчешће је то, код потпуно диференцираних, старијих ћелија једна крупна, централно постављена вакуола).
Зависно од функције коју врше, трајна ткива су подељена на:
*површинска
*основна
*механичка
*проводна
*жлездана
1.3.1 Површинска ткива
Површинска (покорична) ткива се налазе на површини свих биљних органа. Имају улогу да заштите унутрашњост органа од неповољних утицаја спољашње средине и да омогуће размену материја тих органа и средине.
У зависности од ког творног ткива настају, разликују се две врсте површинског ткива:
*примарно, коме припада:
** епидермис и
*секундарно у које спадају:
** плута и
** мртва кора.
Епидермис чине живе ћелије које су припијене једна уз другу тако да између њих нема интерцелулара. Целулозни зидови ових ћелија су задебљали само према спољашњој средини и покривени су кутикулом, длакама и другим творевинама ради што боље заштите. Кутикула је масна материја скоро непропустљива за воду и гасове. Због тога се у епидермису образују стоме преко којих улази угљен-диоксид и испарава сувишна вода. Стоме су изграђене од две ћелије затварачице, неравномерно задебљалих зидова и отвора између њих. Отварање односно затварање стоминог отвора ћелија сама регулише. Уз ћелије затварачице налазе се ћелије помоћнице.
Стабло и корен, за разлику од листа, као вишегодишњи органи сем растења у дужину још и секундарно дебљају. Нежно ткиво епидермиса не може да прати то дебљање органа, већ би под дејством новонастале масе попуцало. Да биљни органи не би остали без заштите, одмах се ствара секундарно покорично ткиво плута и мртва кора.
Плуту образује фелоген плуте (назива се још и плутин камбијум). Ћелије плуте су чврсто међусобно спојене, мртве и испуњене ваздухом. Плута је непропустна за воду и гасове па се због тога образују отвори за проветравање – лентицеле. Лентицеле имају облик бразде или квржице. Када се плута образује у дубљим слојевима стабла, онда сва ткива која леже испред плуте (ка периферији стабла) пре или касније угину јер плута не дозвољава довод хранљивих материја. Комплекс мртвих ткива и плуте чини мртву кору.
1.4 Основна ткива
Паренхимска ткива називају се и основна зато што су сва остала ткива, изузев покровних, уроњена у њих, односно чине основну масу биљног тела.
Зависно од функције коју обављају ова ткива се деле на:
* паренхим за апсорпцију воде и минералних материја,
* паренхим за фотосинтезу и
* паренхим за магационирање резервних материја.
Паренхим за апсорпцију (ризодермис) је једнослојно ткиво које се налази у одређеном делу корена и служи за упијање воде и минералних материја из подлоге. Ћелије овог ткива су често продужене у коренске длаке, чиме се много повећава њихова површина, а самим тим и њихова моћ упијања.
Паренхим за фотосинтезу налази се у листовима и младим, зеленим стаблима. Његове ћелије садрже све ћелијске органеле, а посебно су добро развијени хлоропласти у којима се обавља процес фотосинтезе.
У листу је ово ткиво изграђено од две врсте ћелија:
* према лицу листа налази се палисадно ткиво, грађено од збијених ћелија облика тетраедра;
* према наличју листа налази се сунђерасто ткиво грађено од ћелија неправилног лоптастог облика, између којих се налазе пространи интерцелулари.
Ткиво за фотосинтезу повезано је са проводним ткивом да би се материје створене у фотосинтези преносиле до свих делова биљке.
Паренхим за магационирање чине ћелије које имају способност да нагомилавају органске материје или воду. Такво ткиво се налази у кртолама, ризомима или задебљалим кореновима. Дрвенасте биљке магационирају хранљиве материје у стаблима, а неке у листовима (алоја, чуваркућа). Ова ткива су честа у плодовима и семенима. Биљке сушних предела прилагођене су тако да могу нагомилавати велике количине воде у лишћу (агава) или у стаблу (кактуси).
1.5 Механичка ткива
Ћелије механичког ткива су тесно међусобно спојене и имају дебеле целулозне зидове са малобројним и ситним порама, па дају чврстину биљци. Механички елементи су у биљним органима специфично распоређени тако да се уз најмањи утрошак материјала обезбеђују највећа могућа чврстоћа. Разликују се две основне врсте овог ткива:
*коленхим и
*склеренхим.
Коленхим је механичко ткиво младих органа који још расту. Састоји се од живих ћелија чији су зидови неравномерно задебљали. Ћелије су сакупљене у траке или цилиндре, који се обично налазе испод епидермиса младих стабала. Склеренхим је грађен од мртвих ћелија јако задебљалих и одрвенелих ћелијских зидова. Налази се у свим деловима биљке који су престали са растом. Чине га склереиде, ликина влакна и дрвена влакна.
Склереиди (камене ћелије) су ћелије са јако задебљалим ћелијским зидом, разбацане између ћелија других ткива. Има их и у маси, као нпр. у плоду крушке. Ликина влакна су ћелије издуженог облика, са зашиљеним врховима, те имају облик вретена. Ликина влакна конопље могу бити дугачка 10 mm, лана 40 mm, а код неких биљака достижу дужину до 20 cm. Зидови ових ћелија су целулозни и због тога су цењена у индустрији (лан, конопља, коприва). Дрвена влакна (либриформ влакна) се налазе у дрвеном делу стабла. Краћа су од ликиних влакана и њихови зидови су јако одрвенели.
1.6 Проводна ткива
Проводно ткиво је специјализовано за провођење материја кроз биљку. Разликују се две врсте овог ткива ксилем и флоем. Флоем и ксилем се повезују и чине проводне снопиће. Проводни снопићи могу бити изграђени само од једне врсте ткива (или ксилема или флоема) и онда су то прости проводни снопићи. Када садрже и флоем и ксилем онда су сложени проводни снопићи. Проводни снопићи чине нерватуру листова.
Вода са минералним материјама проводи се од корена до свих делова биљке помоћу ксилема. Ксилем је изграђен од ''мртвих ћелија'' са одрвенелим зидовима, које се називају трахеје и трахеиди. Трахеје су дугачке цеви настале уздужним спајањем ћелија. Уздужни зидови ћелија које ће образовати трахеју одрвењавају, а њихови попречни зидови нестају. Трахеиде су издужене ћелије најчешће са шиљатим врховима.
Флоем проводи растворене органске материје од места где се стварају фотосинтезом, односно од листа па до свих делова биљке. Граде га ''живе ћелије'' - ситасте цеви и ћелије пратилице. Ситасте цеви настају од низа ћелија, на чијим се попречним зидовима стварају перфорације (лат. perforare = пробушити), па имају изглед сита (отуда им и назив). Ове ћелије су без једра и имају мало цитоплазме. Ћелије пратилице су приљубљене уз ситасте цеви и са њима су у вези преко отвора у бочним зидовима. Кроз те отворе пролазе плазмодезме (конци цитоплазме који повезују ћелије). Ћелије пратилице имају једро.
1.7 Жлездана ткива
Ћелије жлезданих ткива стварају и излучују различите секрете. Секрети су производи метаболизма који биљни организам излучује споља или сакупља у свом телу (у вакуолама). Секрети се могу сакупљати у цевима или каналима, као што су нпр. млечне цеви, код фамилије млечика (Euphorbiaceae) и смолни канали (код четинара). Излучивање секрета ван биљног тела остварује се помоћу жлезданих ћелија које граде посебне структуре:
* нектарије,
* хидатоде и др.
Нектарије су жлезде које излучују сладак сок (нектар), који има важну улогу у опрашивању цветова. Вода се излучује из биљке помоћу хидатода. Излучивање воде у капима назива се гутација (биљна роса).

Викикњиге:Полица са књигама за биологију


Увод у ботанику/Глава 4

1 Морфологија биљака
Морфологија је биолошка наука о структурама и облицима организама. Задатак морфологије је да утврди опште законитости које су узроци посебних облика, да их разуме и опише/представи. Методе којима се морфологија користи могу бити описне (када се не бавимо узроцима морфолошких појава, већ описујемо појаву или појаве и евентуално их класификујемо), експерименталне, упоредне, аналитичке и синтетичке.
Морфологија биљака се бави проучавањем облика и структура које се јављају међу биљкама. Најчешће се под морфологијом биљака подразумева проучавање спољашњих појава на биљкама, док би анатомија (морфологија унутрашњости тела) биљака проучавала грађу биљних ткива и органа.
2 Биљни организам — делови
Морфологију једноћелијских биљних организама проучава цитологија (в. Глава 2). Међу вишећелијским биљкама разликујемо оне које поседују талусну структуру — тј. немају диференциране органе, и „више" биљке — које поседују диференциране органе. У овом уџбенику биће приказане морфологија и анатомија копнених биљака (в. Глава 7), како талусних, тако и „виших".
На вишећелијском биљном организму могуће је разликовати неколико основних органа:
;вегетативни органи::корен
:стабло
:лист
;репродуктивни органи::цвет
:плод
:семе
3 Корен
Корен је осовински вегетативни биљни орган којим се биљка причвршћује за подлогу и упија воду са раствореним минералним материјама. На врху корена налази се вегетациона купа чијом активношћу корен расте непрекидно током живота. Вегетациона купа је заштићена коренском капом (калиптром) да се не би оштетила при пробијању кроз подлогу. На корену се морфолошки разликује више делова (зона):
* зона коренске капе
* зона растења
* зона издуживања
* зона апсорпције
* зона провођења
Део корена са капом је зона коренске капе, чији површински слој граде мртве, ослузњавеле ћелије које се љуште и тако смањују трење при расту корена. Ћелије коренске капе се стално обнављају деобама ћелија вегетационе купе и истовремено корен тим деобама расте. Због тога се тај део вегетационе купе назива зона растења. Изнад ње налазе се ћелије које се издужују (расту у дужину) и чине зону издуживања. Следећа је зона коренских длака у којој површинске ћелије образују длаке за упијање воде из земљишта. Изнад ове зоне је зона провођења кроз коју се вода са минералним материјама проводи до основе стабла.
Коренов систем представља скуп свих коренова једне биљке. Корен који настаје од коренка клице назива се главни корен (прави корен). На извесној удаљености од врха он се грана и образује бочне коренове, који су обично слабије развијени од главног корена. Сви бочни коренови заједно са главним граде коренов систем назван осовински. Овај тип кореновог система развијен је код голосеменица и дикотила.
Када клицин коренак рано престане са растом, онда са стабла полазе коренови који се називају адвентивни (допунски коренови). Жиличаст коренов систем изграђен је од великог броја подједнако развијених адвентивних коренова и имају га монокотиле. Адвентивни коренови се код неких биљака образују и на листовима који су у додиру са подлогом.
3.1 Метаморфозе корена
Осим главних улога, корен може да добије и неку другу функцију. Тада се облик и грађа корена мењају и он је метаморфозиран. Најчешћа додатна улога корена је магационирање хранљивих материја:
* ако се храна нагомилава у главном корену, онда он задебљава и преображава се у репу (нпр. шаргарепа);
* када се хранљиве материје негомилавају у бочним кореновима, онда постају кртоле (нпр. код георгине);
* код неких тропских биљака које живе на муљевитој подлози развијају се коренови за дисање који избијају изнад површине и снабдевају подземне органе ваздухом;
* код биљака пењачица, али и код других животних форми биљака, понекад су присутни и адвентивни коренови,, који служе да се биљка боље учврсти за подлогу.
4 Стабло
Стабло са листовима и пупољцима чини изданак. Стабло је осовински део изданка и код већине биљака расте непрекидно током живота биљке (изузетак су биљке са терминалним цветовима/цвастима).
Основне улоге стабла су:
*провођење воде са минералним материјама од корена ка листовима, а у супротном смеру растворених органских материја;
* стабло носи листове и поставља их у најповољнији положај за примање Сунчеве светлости.
Део стабла са кога полазе листови назива се чвор (нодус, nodus), а део стабла између два чвора је чланак (интернодијум, internodium). У зависности од дужине чланака изданци могу бити кратки - код којих су листови приближени - и дуги - код којих се листови налазе на одговарајућој удаљености. Код неких биљака, нпр. код маслачка, чланци су приближени те тиме збијени листови граде розету. Код појединих дрвенастих биљака постоје и кратки и дуги изданци, при чему дуги носе листове, а кратки цветове (тзв. родне гране воћака).
Изданак се развија од пупољчића клице. Онај изданак чији раст води клицин пупољчић се назива основни изданак.Изданак/стабло расте вршно, јер се на врху налази вегетациона купа, место интензивних деоба меристемског ткива. Раст стабла/изданка се после интензивних деоба у вегетационој купи продужава издуживањем новонасталих ћелија. Пупољак је, у ствари, млад, још неразвијен изданак, чији је најважнији део вегетациона купа. Деобом ћелија вегетационе купе настају сви делови изданка. Одмах испод врха вегетационе купе зачињу се листови, а у њиховом пазуху образују се бочни (пазушни) пупољци. Бочни изданци су они који настају од бочних пупољака на основном изданку. Растом и развићем бочних изданака настаје гранање, односно образује се систем изданака, којим се постиже повећање површине биљног тела.
Разликују се два основна типа гранања:
* моноподијално и
* симподијално.
Моноподијално гранање (monos= један; podien= ножица, осовина) се одликује тиме што је једна осовина главна (назива се моноподијум) и она стално вуче раст, док бочне гране полазе са ње и заостају у расту. Пример моноподијалног гранања су четинари, јасен, храст, јавор, дрен и др.
Симподијално гранање се одликује тиме што главна осовина не расте стално врхом, већ прекида растење, а једна од бочних грана преузима правац растења главне осовине. То се стално понавља током раста биљке.
4.1 Метаморфозе стабла
Код неких биљака, изданци се развијају испод површине подлоге па се називају подземни изданци. Њихови листови су неразвијени и љуспасти, а сами изданци су задебљали услед функције - магационирања резервних хранљивих материја. Разликују се од корена по томе што корен никада не носи листове. Са подземних изданака полазе адвентивни коренови. Подземни изданци су метаморфозе основног облика изданка/стабла и могу бити у облику ризома, кртоле или луковице.
Надземни изданак, такође, може да метаморфозира обављајући неку другу функцију:
* трн има заштитну улогу,
* рашљике служе за прихватање за неку чврсту подлогу,
* столоне у виду дугачких изданака служе за вегетативно размножавање,
* филокладије су листолики изданци на којима се развија листић и у његовом пазуху цвет и плод.
5 Лист
Лист је надземни биљни орган који за примарну функцију има одвијање процесâ фотосинтезе и размене гасова са спољашњом средином. Секундарне функције су дисање, транспирација и гутација; а неке додатне складиштење воде и органских материја, одбрана од хербивора...
Бројност листова на стаблу копнених биљака варира од неколико (нпр. 2 код врсте ''Welwitschia mirabilis'') до неколико хиљада (у случају високих листопадних скривеносеменица или четинара). Углавном су танки и равне површине, са специфичним хлоренхимским ткивима - оваквом грађом повећавају могућност одигравања фотосинтезе.
Лисни замеци се јављају егзогено на врху стабла као нерашчлањене избочине са стране, или попречна задебљања. За разлику од осе изданка која непрестано вршно расте, раст лисних заметака је ограничен, уз ретке изузетке (већ поменута голосеменица ''Welwitschia mirabilis''). Раст листова се у почетку остварује деобама вршног (апикалног лисног) меристема, а касније базалног и интеркаларног меристема.
Листови код различитих група копнених биљака имају специфичне карактеристике и називе. Тако код маховина налазимо филоиде, код папрати фрондове, код преслица микрофилне листове, код четинара игличасте четине. На једној скривеносеменици може постојати неколико типова (врста) листова:
* котиледони
* примарни (први) листови
* доњи листови
* средњи (прави) листови
* горњи (прицветни) листови
* листови цвета - чашични л., крунични л., прашници и оплодни листићи (карпеле)
Прави листови су најчешће изграђени из лисне плоче и лисне дршке. Поред саме базе лисне дршке могу постојати са обе стране лисни залисци, улавном мањи од самог листа, сличног или специфичног облика. Уколико листу недостаје лисна дршка, називамо га седећим. База листа може у облику рукавца више или мање обухватати стабло/изданак.
Лисна плоча је најчешће највећи део листа, различитог је облика (овалног, срцастог, бубрежастог, тракастог, стреластог, ланцетастог), равних до назубљених ивица, цела или подељена у режњеве, изграђена из једног (прости листови) или више одвојених делова (сложени листови). Листови се углавном карактеришу дорзивентралном анатомском грађом, са различитом горњом и доњом страном (бифацијални лист). Унифацијални листови појединих монокотиледоних биљака поседују само једну морфолошку страну листа (нпр. доњу код перунике). Четине четинара се обележавају као еквифацијални листови.
Облик и величина правих листова се могу разликовати и на једној јединци - у случају да се разликују у величини, говоримо о анизофилији, а ако се разликују у облику говоримо о хетерофилији.
Под нерватуром листа подразумева се распоред главних и споредних лисних нерава (односно проводних снопића) на листу. Листови су углавном богати проводним снопићима, због своје улоге у синтези органских материја које се одатле спроводе нервима ка стаблу и остатку биљке. Најчешћи облици нерватуре листа су мрежаста, паралелна, пераста, прстаста и лучна нерватура.
6 Анатомија корена
Ако се у зони коренских длака направи попречан пресек корена, уочиће се његова примарна грађа:
* На периферији корена је ризодермис (епиблем),
* вишеслојна зона примарне коре и
* у центру је централни цилиндар.
Ризодермис је површински слој младих, вршних делова корена. Ћелије овог ткива образују коренске длаке којима се упија вода и у њој растворене минералне материје.
Примарна кора је грађена од више слојева паренхимских ћелија. Последњи слој коре, који је наслоњен на централни цилиндар, садржи ћелије пропуснице. Оне пропуштају воду са минералним материјама, коју су упиле ћелије ризодермиса, у централни цилиндар.
Централни цилиндар се састоји од проводних елемената ксилема и флоема. Ксилем се налази у центру, а флоем на периферији централног цилиндра. Ксилем има облик звезде између чијих зракова су уметнути елементи флоема.
Код биљака монокотила корен има само примарну грађу, док код дикотила и четинара долази до секундарног дебљања. При томе паренхимске ћелије постају секундарно меристемско ткиво камбијум који деобама доводи до дебљања корена.
7 Анатомија стабла
У почетним фазама развића изданка ствара се његова примарна грађа. Код монокотила та грађа остаје током читавог живота, док се код дикотила и голосеменица примарна грађа замењује секундарном.
Примарну грађу стабла, као и код корена, чине три зоне :
#епидермис, који се најчешће састоји од једног слоја ћелија;
#примарна кора коју чини неколико слојева живих паренхимских ћелија и механичке ћелије (најчешће коленхим).
#централни цилиндар, кога изграђују проводна ткива (флоем и ксилем) и ткиво сржи. Проводни снопићи су код монокотила разбацани, док код дикотила образују прстен. Између флоема и ксилема, код дикотила, налази се примарни камбијум.
Примарна грађа стабла дикотила и голосеменица се већ крајем првог вегетационог периода губи и почиње секундарно дебљање. Између суседних проводних снопића зачиње се секундарни камбијум који се спаја са примарним и образује камбијални прстен. Камбијални прстен одваја елементе дрвета ка центру стабла, а елементе коре ка периферији.
8 Анатомија листа
Анатомски, лист је диференциран на неколико ткива: површинска (епидермис), проводна (ксилем и флоем лисних нерава), фотосинтетска - тзв хлоренхим (палисадно и сунђерасто ткиво), понекад и механичка (склеренхим, коленхим).
Епидермис је једноћелијски до вишећелијски слој ћелија на површини листа. Представља границу између листа и спољашње средине. Епидермис поседује неколико функција: штити лист од губитка воде испаравањем, регулише размену гасова, излучује неке метаболичке супстанце, у неким случајевима и усваја воду иѕ спољашње средине. Већина листова има такозвану дорзовентралну анатомију - епидермис на горњој површини/страни листа (адаксијална страна) се разликује по грађи и функцији од епидермиса доње (абаксијалне) стране листа. Овакве листове називамо бифацијалним листовима. Унифацијални листови имају само један типа епидермиса, епидермис доње стране, свуда по површини - чешће се срећу код монокотиледоних биљака. Четине називамо еквифацијалним листовима.
Ћелије епидермиса су провидне (услед недостатка хлоропласта), често спљоштене, и углавном неправилног облика. Постоји неколико различитих типова ћелија у епидермису листа - епидермалне ћелије, ћелије затварачице стома, ћелије помоћнице, длаке (трихоме). На површини имају заштитну једнослојну или вишеслојну кутикулу која служи као заштита од претераног испаравања воде са површине листа и претеране инсолације. Углавном је кутикула јаче развијена (дебља) на горњем епидермису. Такође, биљке сушнијих (ариднијих) станишта поседују дебљу кутикулу од биљака влажних и умерено влажних станишта. Кутикулу синтетишу епидермалне ћелије, изграђена је од кутина, воскова, и неких других врста липида, који су слојевито распоређени - кутин представља структурну компоненту кутикуле, на њему се налазе слојеви кутикуларних и епикутикуларних воскова. Кутикула представља и физичку баријеру за напад вируса, патогених бактерија и спора гљива.
На епидермису постоје бројни отвори, поре, кроз које је омогућен промет воде паре и гасова. Ови отвори се називају стоме (једн. стома), оивичени су са две ћелије затварачице, које су код појединих врста окружене са 2-4 ћелије помоћнице. Обично су стоме многобројније на доњој страни листа.


Бог за трећи миленијум/Регрес

1 Регрес
Бог као творац, дао је човеку моћне алате, и обезбедио му је пут у прогрес. Међутим,
никад се, до наших дана, човечанство, као свеукупност, није својим држањем више приближило Сатани, нити по својим остварењима Богу. Божји синови, почев од Аврама, били су стегоноше моћи и сазнања. Превалили смо пут од открића точка па све до стварања вештачке интелигенције и сада смо пред вододелницом.
Технологија нам је омогућила да победимо многе опаке болести и значајно продужимо животни век; да обезбедимо довољно хране; да се лишимо тешког ропског рада. Али...
Човек је постао незајажљива потрошачка неман. Живот је хиљадама година текао, а да људи нису ни најмање патили што не поседују нпр. аутомобил. Задњих стотинак година га имамо и аутомобил је успео да се намножи до нивоа диносауруса, или је то постао од како је у неразумним рукама. На Земљи нас је више милијарди душа које чезну да свака има свог механичког диносауруса. И ми ћемо то задовољство себи приуштити. Притом не треба заборавити да се ми размножавамо прогресијом: сваких пар десетина година нас је дупло више на овој нашој, већ сада еколошки израубованој Земљи. Такав стампедо у брзом ширењу људске популације, тако раубовање животне средине, да ли је то пут у прогрес или је то регрес цивилизације?
Имамо утисак да наш Творац предузима мере да спречи еколошку катастрофу и да спасе живот на Земљи: кренуо је да нас сузбија на самом прагу наше похотности и све незајажљивије разузданости. Бог је у својој субатомској радионици испројековао ХИВ вирус и пустио га да нас заузда. То је најновији одговор на пандемију повећања популације. Може се претпоставити да Бог има и друге алате којима би нас вратио у колосек прогреса.


Бог за трећи миленијум/Бог из компјутера

1 Бог из компјутера
Сетимо се Куле Вавилонске и првог покушаја човека да досегне до Бога. Сада човек прави нову Кулу. Да ли ће се овога пута уздићи се до Бога, свога Творца?
Човек све од Вавилона корача тим путем и сада је далеко одмакао. Генетским инжињерингом, чија ера тек почиње, човек преузима у своје руке креирање и стварање живота, (попут Бога или Сатане?). Не траба заборавити да је човеково сазнање мало а изазов велик. Такође, човек преузима у своје руке и другу функцију Бога, и почиње да ствара вештачки ум. То је (за) сада интелигенција машина. Директна спрега између човекове интелигенције и продужене (вештачке интелигенције) створиће бића која ће се по знању и умећу приближити самоме богу.
Тако интелигентно биће, надајмо се, успеће да превазиђе опасности које прете еколошком катастрофом и самоуништењем наше цивилизације. Ово је оптимистичка варијанта и нада за спас Ако ово, ипак не успе, за неколико десетина милиона година Бог ће учинити нови покушај, све док не успе да одгоји довољно разумну врсту, која неће уништити саму себе.
Ова сумња потиче из онтолоше разлике између бића човека, који стреми напретку ради личног благостања и среће, и бића софистицираног Бога, који тежи напретку разумне биолошке јединдке, све до коначне победе над законима Космоса.
Речено двојство у бићу ће изчезнути оног момента када човек досегне до суштине самога Бога. Нова Кула вавилонска биће довршена оног момента када се линије Бога и линија човека укрсте (или споје). До тога ће доћи онога момента када Бог проговори из компјутера.
Развој компјутерске технике иде тако што се сужава оптика дигиталних записа на што мањи физички простор. Већ се крећемо к томе да се дигитални записи нарежу у равни молекула. Такви супермикрочипови би нас могли довести у близини Бога.
Ако је целовита премиса нашег досадашњег излагања да Бог поседује апаратуру којом може да ствара, мења и допуњује биолошке кодове у геному, то је прва могућа тачка сусрета са Богом. Или је могућа тачка сусрета нешто даље и зависи од наших будућих сазнања о сложености структуре субатомских честица (кваркова и других), или ће пак захтевати да сачинимо нове рачунске машине са техником записа, као у ДНК молекулу....
Будућност ће да потврди или оповргне ову нашу предпоставку, а ми данас покушавамо да тек нешто мало антиципирамо од те будућности.


Бог за трећи миленијум/епилог

1 Епилог
Бог из компјутера је наш (не)оствариви идеал. А можда је то сасвим оствариви идеал; ако не другојачије, онда тако што ће наш Рачунар једног дана да постане тако моћан, те он сам буде раван Богу (кога онда дефинитивно нема ван компјутера).
Да ли смо неким следом размишљања дошли до епилога: рекосмо да ће све мање уочавати разлика између стварног и ‘’’alife’’’ живота? Ако је то процес, онда разлике јеном неће ни бити? Мислимо да смо се идући све право нашли на тачки почетка ове књиге. Circulus viciosus!


Крем бананица

Крем бананица је омиљен дечији слаткиш. Лако се припрема, на следећи начин:
Потребно је:
*600 грама шећера ,
*4 kесице желатина(30г),
*100 грама чоколаде
Припрема:
У посуду отопити 30г желатина и 1 децилитар воде. У другој посуди скувајте 600г шећера са 2 децилитра воде.
Скуван сируп сипати у растопљени желатин и непрестано мутити миксером (15 минута).Када маса побели додати мало екстрата од банане па излити у подмазан плех и прелити глазуром од чоколаде.

Колачи


Бескичмењаци

1 Садржај
; Глава 1
: Животиње. Бескичмењаци - Увод
; Глава 2
: Веће групе бескичмењака. Палеонтолошка историја група
: Класификација бескичмењака
: Филогенетски односи међу бескичмењацима
; Глава 3
: Diploblastica
:: Сунђери
:: Плакозое
:: Жарњаци
; Глава 4
: Билатерално симетрични организми
:: Acoelomorpha
:: Миксозоа
: Велика схизма
; Глава 5
: Protostomia
:: Lophotrochozoa
:: Ecdysozoa
; Глава 6
: Мекушци
; Глава 7
: Чланковите глисте
; Глава 8
: Мањи типови Lophotrochozoa
; Глава 9
: Зглавкари
:: Ракови
:: Пауколике животиње
; Глава 10
: Инсекти
; Глава 11
: Ваљкасти црви
; Глава 12
: Deuterostomia


Бог за трећи миленијум/Вештачки живот

1 Вештачки живот
Бог из компјутера је наш (не)оствариви идеал. А можда је то сасвим оствариви идеал; ако не другојачије, онда тако што ће наш Рачунар једног дана да постане тако моћан, те он сам буде раван Богу (кога онда дефинитивно нема ван компјутера).
Сасвим спонтано дођосмо на тему компјутера без бога у улози Бога! Тема се отворила, те да је погледамо. Компјутер је само алатка. То не мора бити и у будуће. Јер, ако бог заправо можда и није креатор живота, то не значи да креатор будућег (вештачког) живота неће бити Компјутер.
Вештачки живот (ен: ‘’’Arteficial life’’’, скраћено: ‘’’Alife’’’) је поље проучавања живота помоћу његовог кибернетичког симулирања на начин роботике и биохемије (обично онога што је носилац функције ‘’’soft’’’, ‘’’hard’’’ и ‘’’wet’’’ . Он је креирање и проучавање математичких модела популације компјутерских “животних” форми у виртуелној околини. Вештачки живот је својеврсна парадигма за биолошки живот, али је неки други термин још даљи од суштине појма и еволуцију тога истога.
Alife је у свакодневни живот ушао на мала врата, пре свега захваљујући метафоричкој употреби термина “вирус” за једну специјалну врсту компјутерског програма (и секундарне биолошке метафоре попут “црва”, “тројанца”или “инфекције” рачунарским вирусима, “имунизације” против истих, итд.). Шта ако, међутим, оно што је у први мах била само licenca poetica или метафора и песничка слика постепено постаје стварност?
Познато нам је да хакери осмишљавају деструктивне компјутерске програме да „еволуирају“ тако што „изпројектују“ тзв. полиморфирујуће вирусе, чије се итерације и мутације могу предвидети неколико корака унапред, али после тога они настављају „живот“ самостално. Но, није то баш прави живи организам – он мутира на основу математички иревирзибилних једначина, користећи збир свих фајлова који се нађу у неком рачунару. Међутим, њихове непредвидиве мутације неби биле могуће да се ту људски живот није умешао тако што људи праве фајлове, које ти „вируси“ користе да би изменили себе и на тај начин заобишли најнапредније антивирус технике. Такви компјутерски вируси би се могли упоредити са најпримитивнијом врстом живота за коју знамо – наномиобима: микробима који своју еволуцију заснивају на медијумима на којима се нађу.
Интуитивно се да наслутити да су рачунарски вируси само најрудиментарнији облици радикално нове и другачије врсте живота, заснованог на дигиталном медијуму Тјуринга, а не на органском медијуму састављеном од нуклеинских киселина и беланчевина?
Рејови експерименти су нас уверили да је управо то случај. Не само што су у Tiieri рудиментарни дигитални организми испољавали мутације и еволуцију на временским скалама веома малим чак и за људске појмове, већ су се развијали паразити, хиперпаразити, предатори и праве “трке у наоружању”, карактеристичне за дарвинистичку еволуцију на нашој планети током више милијарди година. А све то је постигнуто на једном једином рачунару.
Може се предпоставити да ће у не тако далекој будућности вештачки живот бити толико реалан да нећемо лако приметити разлику између таквих карактера од природних.
Да ли смо неким следом размишљања дошли до епилога: рекосмо да ће све мање уочавати разлика између стварног и ‘’’alife’’’ живота? Ако је то процес, онда разлике јеном неће ни бити? Мислимо да смо се идући све право нашли на тачки почетка ове књиге. Circulus viciosus!
.
ТЕХНОЛОШКА СИНГУЛАРНОСТ
Улам је био велики поборник нумеричких начина решавања проблема у физици. Познати Ферми-Паста-Улам проблем (ФПУ) је симулиран на првом тада изградјеном суперкомпјутеру, према замисли вон Неуманна и реализацији Метрополиса, који је назван МАНИАЦ. Ово је скраћеница за Матхематицал Аналyзер, Нумерицал Интегратор, анд Цомпутер. Каснији развој суперкомпјутера за војне потребе је преузео Университy оф Иллиноис Урбана-Цхампаигн, они су се звали ИЛЛИАЦ серија (у тиму за изградњу једног од њих је учествовао Петар Кокотовиц). Ово су биле највеће рачунске машине до тада направљене, све до појаве Цраy компјутера.
Размишљајући о будућности технологије и компјутера, Улам је дошао до закључка да нам у будућности предстоји технолошка сингуларност, и то у следећем смислу. Ако се икад деси да машине, макар и најмање, превазидју капацитете људског мозга, онда ће света, какав данас познајемо, сасвим да се промени. Конкретно, током једног разговора са вон Неуманном о убрзаном развоју технологије и промена у људском животу, све указује на то да се приближавамо неком есенцијалном сингуларитету у историји човечанства после којег људски живот више неће моћи да се настави на исти начин.
Ову идеју је даље разрадио Гоод који је писао о експлозији интелигенције и назвао је Тецхнологицал сингуларитy. Футуриста Раy Курзwеил је то приказао графиконом где је на логаритамској скали приказан број технолошких открића кроз историју. График је линеаран, сто подразумева експоненицијални раст.


Протисти

1 Садржај
; Глава 1
: Царство протиста — опште карактеристике, филогенија и систематика
; Глава 2
: Пластиди код протиста
; Глава 3
: Надгрупа Amoebozoa. Сродност са животињама и гљивама
; Глава 4
: Надгрупа Choanozoa. Сродност са животињама и гљивама
; Глава 5
: Надгрупа Archaeplastida. Сродност са биљкама
; Глава 6
: Надгрупа Excavata
; Глава 7
: Надгрупа Rhizaria
; Глава 8
: Надгрупа Chromalveolata. Филогенетски односи унутар групе
; Глава 9
: Група Alveolata
; Глава 10
: Група Chromista/Heterokonta/Stramenopiles
; Глава 11
: Еколошки односи протиста са осталим организмима


Протисти/Глава 1

1 Увод
Протисти су једноћелијски или колонијални еукариотски организми које класификујемо у засебно царство Protista. Они се међусобно веома разликују обликом тела, начином живота, исхране и/или размножавања. Поједини представници поседују неке карактеристике биљних или животињских организама, или карактеристике обе ове групе, те је њихов положај на филогенетском стаблу варирао од аутора до аутора. Традиционално, протисти се називају алгама, праживотињама и нижим гљивама.
2 Историја таксономског настанка групе
Од времена Аристотела до друге половине XX века целокупан живи свет Земље дељен је на два велика царства, биљно и животињско. Подела је била заснована на претпоставци да су биљке пигментисани зелено, непокретни, фотоаутотрофни организми са ћелијским зидом од целулозе. Са друге стране, животиње не поседују фотосинтетичке пигменте, покретне су, хетеротрофни организми без ћелијског зида.
Са развојем микроскопије, ботаничари и зоолози су открили богатство живота непознато дотад, невидљиво „голим оком". Први који је описао протисте био је Холандски научник Антон ван Левенхук који је 1675. године посматрајући кап устајале воде под лупом приметио до тада непознате организме. После тога су углавном ови организми карактерисани као алге, или праживотиње. Гљиве и бактерије, организми који се не могу уклопити ни у једно од претходних царстава у потпуности, сматрани су биљкама, услед непокретљивости.
Немачки зоолог Ернст Хекел је 1866. године предложио увођење новог (трећег) царства, Protista, који би укључивао „ниже" једноћелијске животиње и биљке, али ова идеја није широко прихваћена. Требало је да се окарактеришу основни типови грађе ћелија, да би се остварио напредак на пољу класификације „чудних" организама. После открића постојања прокариотског и еукариотског типа грађе ћелије, сви организми су подељени у две велике групе: прокариоте (Prokaryota) и еукариоте (Eukaryota). Радом биолога Витакера (R.H. Whittaker) и његових сарадника установљено је пет царстава:
;натцарство прокариоте (Prokaryota)
:царство Monera (монере)
;натцарство еукариоте (Eukaryota)
:царство Protista (протисти)
:царство Fungi (гљиве)
:царство Plantae (биљке)
:царство Animalia (животиње)


Interna medicina

0.1 Arterijska hipertenzija
Pod arterijskom hipertenzijom se podrazumeva povišeni krvni pritisak. Međutim, kako se ne zna tačno koliko iznosi normalni krvni pritisak a odakle tačno počinje povišeni krvni pritisak obično se uzima za granicu vrdnost od 140/90 mmHg jer iznad te vrednosti se značajno povećava rizik od nastanka komlikacija koje su povezane sa arterijskom hipertenizijom. Tako najčešća definicija arterijske hipertenzije je ona koja kakže da je to sistolni krvni pritisak preko 140 mmHg i dijastolni preko 90 mmHg.
Postoje dve vrste arterijske hipertenzije. Najveći broj ljudi ima takozvanu esencijalnu arterijsku hipertenziju kojoj se tačni uzrok ne zna oko 95% ljudi. Samo 5% ljudi imaju takozvanu sekundarnu arterijsku hipertenziju kojoj je moguće otkriti uzrok.
Etiopatogeneza
Esencijalna arterijska hipertenzija je nepoznate etiologije. Postoji jedan jako pojednostavljen model koji se često koristi za lakše shvatanje na koji način se danas sagledava arterijska hipertenzija. <math>AP = MVS x PO</math>
Ovde vidimo da arterijski pritisak zavisi od minutnog volumena srca (MVS) i perifernog otpora. Na ova dva faktora deluju mnogi drugi faktori: renalni, nervni, hemijski (hormoni, citokini, neurotransmiteri). Takođe važnu ulogu u regulaciji krvnog pritiska igra i enodtel (ednotelna disfunkcija je povezana sa povećanjem krvnog pritiska).


Хозе Раул Капабланка - анализа изабраних партија

1 Шаховска нотација
----
* + шах
* ! Добар потез
* ? Лош потез
* !? Интересантан потез
* !! Изврстан потез
* : Узимање фигуре
----
2 Хозе Раул Капабланка – Хуан Корзо
Хавана, 1901.
Холандска одбрана
''Холандска одбрана је била фаворизована од агресивних играча попут Морфија и Аљехина.''*''Морфи је победио Хервица две партије играјући Холандску партију, демонстрирајући своје познавање завршница.''*''Аљехину је била потребна победа у последњем колу турнира у Хестингсу 1922.''''Изабрао је Холандску одбрану против Богољубова и победио у великом стилу.''*''Ботвиник, познавалац овог отварања играо га је против Штајнера на турниру у Гронингену, 1946. Извршио је снажан напад на краљевом крилу и победио свог противника у 28 потеза.''
Меч се играо за шампионат Кубе. Дванаестогодишњи Капабланка је за 24 минута одиграо 59 потеза, у просеку минут по потезу. Двојица играча су практично прескочила средишњицу и после 20 потеза ушли у завршницу која је била веома занимљива.
1. d4, f5 2. е4, fe4: 3. Sc3, Sf6 4. Lg5
Бели има иницијативу у Стаунтоновом гамбиту и са 4. f3, ef3 5. Sf3, g6 6. Ld3!, и 7. h4 па 8. h5 што даје изгледа на успех у нападу пешака.
4. ... , c6
Црни жели да заштити пешака са 4. ..., d5 и на 5. Lf6:, следило би 6. Dh5+ и бели поново осваја пешака са предношћу.
Нимцович је против Џонера на турниру у Карлсбаду, 1929. наставио са 4. ..., b6 5. f3, e3 6. Le3:, e6 7. Dd2, d5 8. 0-0-0, c5 9. Lb5+, Ld7 10. Ld7:+, Dd7: 11. Sh3, Sc6 12. The1, 0-0-0 13. De2, c4 и црни касније побеђује.
5. Lf6:, ef6: 6. Se4:, d5 7. Sg3, De7+ 8. De2, De2:+ 9. Le2:, Ld6 10. Sf3, 0-0 11. 0-0, Lg4 12. h3, Lf3: 13. Lf3:, Lg3: 14. fg3:, Sd7
Изгледало је да партија иде ка брзом ремију. На Корзову жалост увидео је да партија креће другим током изменом фигура коју је Капабланка форсирао. Било је то вођење позиције у којој Капабланка није имао такмаца.
15. Tfe1, Tae8 16. Kf1, f5 17. Te8:, Te8: 18. Te1, Te1:+ 19. Ke1, Sf6 20. Kd2, Se4+ 21. Ke3, Sd6
Да је играо 21. …, Sg3: 22. Kf4, Sf1 23. Le2:, Sd2 24. Kf5:, и бели краљ је стао на добро поље.
22. Le2, Kf7
Боље је било 22. …, g5 и бели краљ би дошао у безизлазну позицију.
23. Kf4, Kf6
Позиција можда изгледа као реми, али баш такве позиције Капабланка воли. Он често успева да из позиције извуче максимум и да се помери од теоретског ремија.
24. h4,
Исправно, тако спречава 24. …, g5+
24. …, g6
Није добро 24. …, h6 (како би подржао пешака 25. …, g5+) са 25. h5 зауставља се ова мала комбинација.
25. g4, h6 26. g5+, hg5:+ 27. hg5:+, Ke7 28. g4, fg4: 29. Ld3!, Sf5
Боље је 29. …, Kf7 30. Kg4:, Sb5 31. c3, Sc7 са добрим шансама за реми.
30. Kg4:, Sd4:
После 30. …, Ke6 31. Lf5:, gf5 32. Kf4 бели добија.
31. Lg6:, c5 32. Kh5, Se6 33. Kh6, Kf8 34. Lf5, Sg7
Црни мора да буде обазрив. Ако покуша да игра амбициозније и одигра скакачем на d4 следи: 35. Ld7, Sc2: 36. g6, Kg8 37.Le6+, Kh8 38.g7 мат.
35. Lc8, b6 36. g6, d4 37. b3, Kg8 38. a4, Kf8 39. Lg4, Se8 40. Kh7, Sg7 41. Kh6, Se8 42. Le2, Sg7 43. Lc4, Se8 44. Kg5, Ke7
Ако би црни играо 44. …, Kg7 45. Lb5, Sd6 46. Ld3, Se8 47. Kf5, и краљ иде на дамино крило по пешаке.
45. Kf5, Sg7+ 46. Ke5, Sh5 47. Le2, Sg7 48. Kd5, Se8
На 48. …, Kd7 49. Lg4+, и помера краља на неповољно место.
49. Kc6, Sg7 50. Kb7, Kd6 51. Ka7:, Kc7 52. Ka6, Se8 53. Lf3, Sg7 54. Ld5, Se8 55. Lf7, Sg7 56. Kb5, Sf5 57. a5, Sd6+ 58. Ka6, ba5
Није боље ни 58. …, Sf5 59. ab6+, Kb8 60. Kb5 и ломи отпор противника.
59. g7 Црни предаје


Ваздухопловна медицина/Литература

1 Књиге и часописи
#Слободан Рудњанин, ВМА , Институт за ваздухопловну медицину, Београд, Војносанитетски преглед вол.64 бр.12
#Handbook on Hyperbaric Medicine Аутор: Daniel Mathieu Сарадник: Daniel Mathieu Издавач: Springer, 2006 ISBN 1402043767, 9781402043765 812 страница
#William P., PhD. Fife; Jolie, PhD. Bookspan (2004). Textbook of hyperbaric medicine. Seattle: Hogrefe & Huber Publishers. ISBN 0-88937-277-2
#Arthur C. Guyton Medicinska fiziologija, Medicinska knjiga-Beograd-Zagreb 1990
#Kacimi R., Richalet J.-P., and B. Crozatier. Hypoxia-induced differential modulation of adenosinergic and muscarinic receptors in rat heart. J Appl. Physiol. 75(3): 1123-1128, 1993.
#Kacimi R., Richalet J.-P., Corsin A., Abousahl I. and B. Crozatier. Hypoxia induced downregulation of ß-adrenergic receptors in rat heart. J. Appl. Physiol. 73(4):1377-1382, 1992.
#Richalet J.-P. , R. Kacimi and A.-M. Antezana. The control of chronotropic function in hypobaric hypoxia. Int. J. Sports Med. 13:S22-S24, 1992.
#Pilardeau P., J.-P. Richalet, P. Bouissou, J. Vaysse, P. Larmignat, A. Boom. Saliva flow and composition in humans exposed to acute altitude hypoxia. Eur. J. Appl. Physiol. 59:450-453, 1990
#Richalet J-P. The heart and adrenergic system in hypoxia. Editors Sutton J. R., Coates G., Remmers J. E. Hypoxia. The adaptations 231-240, 1990
2 Линкови
# Преузето; јул 2009.


Ваздухопловна медицина/Садржај

::*Увод у Ваздухопловну медицину
::*''Улога и задаци''*Развој Ваздухопловне медицине
::*''Развој Ваздухопловне медицине у свету ''::*''Развој Ваздухопловне медицине на простору бивше
Југославије и Србије''::*''Прва генерација специјалиста ваздухопловне медицине у Југославији и Србији''*Ваздухопловна физиологија
::*''Основни гасни закони''::*''Атмосфера''::*''Основи физиологије дисања''::*''Основи физиологије дисања на великим висинама''::*''Брзина и убрзање'':::*''Гравитационо убрзање'':::*''Њутнови закони кретања''::*''Термини који се користе код убрзања''::*''Дејство убрзања на организам'':::*''Дејство убрзања на ткива и органе''::*''Заштита организма изложеног убрзању'':*Патофизиологија барометарске депресије
::*''Хипоксија'':::*''Хипоксична хипоксија и аклиматизација на висину'':::*''Основни симптоми и принципи лечења хипоксије''::*''Основни принципи заштите од хипоксије у ваздухопловству''::*Баротраума
::*Декомпресиони синдром


Ваздухопловна медицина/Садржај/Увод у Ваздухопловну медицину

Ваздухопловна медицина је грана превентивне медицине и медицине рада, која проучава утицај летења, ваздухоплова и средине у којој се оно обавља на организам пилота, пратећег летачког особља, падобранаца, путника у ваздушном транспорту итд. и у пракси примењује специфичне методе превентиво медицинске заштите у спречавању негативног утицаја летења на живот и здравље човека и настанак ванредних догађаја и катастрофа (које карактеришу велики губитци људских живота, материјалних добара и поремећај еколошких система).
И поред постојања многих проблема , на које је у свом окружењу наишла авијација, лекар Ваздухопловне медицине је само јадан, од многих високо обучених појединца који ради на минимизирању многих нуспојава, тако да човек може и даље да има надмоћ у ваздушном простору
1 Улога и задаци
1.1 Улога
Ваздухопловна медицина настаје као потреба савременог развоја ваздухоплоства и космонаутике, како би дала одговор на бројне биолошке и физичке стресове којима су у својој радној средини изложени летачи и летачко особље, космонаути, падобранци и бројни путници авиона у току путовања, и спречила појаву неповољних физиолошких промена у организму тих особа, а конструкторима летилица и свемирских „бродова“ помогла при конструисању заштитне опреме и других елемената заштите.
Решавање проблема као што су одржавање живота астронаута у космосу, брига за здравље пилота и кабинског особља, или пружања медицинске подршке бројним здравим и болесним путницима авиокомпанија, само су неки од задатака Ваздухопловне медицине.
Атмосфера у којој се обавља летење јако је негостољубива за организам човека и може испољити негативан утицај на организам, без обзира на врсту и тип летилице. Летење се обавља на висинама у просеку од 9100-18.300 метара, при сниженом барометарском притиску. Темпертура на тим висинама пада за 20°С на сваких 300 m надморске висине, ( тако да на висини од 10.700 метара она износи -57°С ). У току успона на висину или спуштања на земљу, ваздухоплови (а посебно космички бродови) крећу се великом брзином што доводи до великог „G“ оптерећења на организам. Дисање кисеоника при повишеном притиску, бука, вибрације, катапултирање избацивим седиштем након чега следи скок падобраном само су неки од проблема које решава Ваздухоловна медицина;
1.2 Задаци
Ваздухопловна медицина као специфична грана медицине рада је у суштини превентивна медицина. Можда ни у једној грани људске делатности превенција није тако важна као у ваздухопловству и астронаутици јер правило „''боље спречити него санирати последице''“ значи много више.
Основни задаци Ваздухопловне медицине су;
* безбедност летења,
* дужи летачки век,
* што мањи број удеса и катстрофа,
* већа борбена готовост (ако се ради о војном ваздухопловству).
За реализовање ових задатака потребно је истовремено ангажовање свих структура у оквиру ваздухопловства и астронаутике. Отказом било које карике у овом ланцу нарушава се хармонија и настају грешке које је тешко исправити.
На првом месту je квалитетна селекција и медицинско психолошка експертиза пилота ,космонаута, падобранааца и осталог летачког особља, затим следе; теоријска медицинска обука, физиолошка тренажа, непосредно медицинско обезбеђење летења и друге активности које смо набројали у наставку овог текста.
Обавеза Ваздухопловне медицине заједно са ергономијом, је да у кабини авиона или свемирске летилице, створи што оптималније услове за живот и рад пилота и астронаута, имајући у виду да је пилот „заробљен“ у својој летачкој опреми, приљубљен уз летачко седиште као ''„неизлегнуто пиле у кокошјем јајету“''.
Јасно је да у тражењу одговора, на бројне захтеве за даљи развој авијације и астронаутике, Ваздухопловна медицина мора да развије и што квалитетнију методологију научноистраживачког рада, чији резултати истраживања морају бити фундаменталани и примењиви.
''У основне активности Ваздухопловне медицине спадају'';
*научноистраживачки рад у области ваздухопловне и космичке медицине
*назвој и периодични (редовни и ванредни) прегледи заштитне опреме и средстава за летаче
*селекција летача, падобранаца и осталог летачког особља
*физиолошка тренажа летача и падобранаца
*периодични (редовни и ванредни) здравствени прегледи војних и цивилних летача, падобранаца и контролора летења
*настава из области ваздухопловне медицине (теоријска и практична), за летаче падобранце и остало особље укључено у процес летања
*израда ваздухопловномедицинских правилника
*унапређење летачке безбедности и предлагања заштитних мера из области превентивно медицинске заштите
*ваздухопловно-медицинска експертиза ванредних догађаја, удеса и катастрофа у току летења.
*контрола исхране и психофизичке кондиције летача и падобранаца.
*медицинско обезбеђење летења, падобранских скокова и других активности везаних за летење и падобранске скокове.
''У остале активности Ваздухопловне медицине спадају;''*лечење болесника у хипо и хипербаричним коморама.
*медицинска подршка путницима авио-компанија и пружање помоћи медицинском особљу и болесницима код ваздушног транспорта повређених и оболелих.
*спречавање преноса карантинских болести ваздушним путем
*организација ваздушног транспорта болесника


Ваздухопловна медицина/Садржај/Ваздухопловна физиологија

1 Увод
Ваздушно пространство које окружује Земљину површину укључујући ту и нама све доступнији свемир, састоји се од материје и од енергије. Свака природна појава везана је за промену облика материје.
Физика проучава кретање материје у природи и узајамно дејство различитих облика метерије и енергије. У једном кубном сантиметру гаса на температури од 0°С и при притиску од 1 атмосфере налази се преко 2,7×10¹³, који садрже два или више атома.
За Ваздухопловну медицину посебно је значајно познавање оног дела физике који проучава понашање гасова, принципе деловања силе, потиска у течностима и начине на који се врши размена топлоте и простире светлост и звук.
Извесне физичке особине гасова, посебо су значајне при разним променама притиска и састава гасова земљине атмосфере, јер могу испољити разне утицаје на летачке активности и организам пилота. Људско тело нормално функционише само ако је разлика у притиску у њему и изван њега мала. Зато се у току летења, без обзира на висину, мора увек обезедити равнотежа у дејству притиска гасова на организам пилота и космонаута.
При разматрању дејства било каквог притиска ( атмосферског, воденог или гасова које организам користи при дисању), а који делује на људско тело морају се узети у обзир сви закони физике, везано за ову материју, како би се њиховом правилном применом у пракси обезбедила и одржала стална равнотежа притиска на организам човека.
2 Основни гасни закони
2.1 Бојл-Мариотов закон
Бојлов закон је један од закона гасова. Име је добио по ирском природњаку Роберту Бојлу и француском физичару Едму Мариоту. Применљив је на гасовита тела која се понашају приближно као идеални гасови.
Дефиниција;
*''То значи за колико пута повећамо притисак толико пута ћемо смањити запремину и обрнуто уз услов да је темпертура константна.''
Извођење закона;
*PV=const
Ако се запремина повећава
*P1V1=const
*V1>V => P1
<math>p\,</math>, <math>=\frac{F}{S}</math>
У међународном систему мерних јединица (SI) притисак се мери паскалом (Ра),који је дефинисан као сила од 1 њутна (N) по 1 m², што се претставља формулом:
<math>1 Pa\,</math>, <math>=\frac{1 N}{1 m^2}</math>::
+Промена атмосферског притиска, парцијалног притиска кисеоника и температуре са висином, ! Висина(m), ! Притисак (mmHg), ! Притисак кисеоника(mmHg), ! Температура(°С)
на нивоу мора, 760 (664-803), 159, +15
5.500, 380, 75, - 21
11.000, 190, 38, - 52
15.000, 88, 18, - 55
19.350, 47, 0, - 55
2.2 Симулација промене притиска и температуре у атмосфери са висном
**


Протисти/Глава 8

Chromalveolata је монофилетска група протиста, предложена од стране Томаса Кавалије-Смита 1998. године. Нема дефинисан статус таксономске категорије, али се може сматрати једним од царстава протиста. Први представник ове групе (заједнички предак данашњих група) био је хетеротрофни једноћелијски протист са два бича, који је секундарно ендосимбиотски „прихватио" ћелију црвених алги као хлоропласт. Филогенетски посматрано, најсроднија група хромалвеолатама је Archaeplastida, а затим следе Rhizaria и Excavata, као и мале групе Apusozoa и Centrohelida.
Савремене групе (раздели?) хромалвеолата су:
* Alveolata
* Cryptophyta (криптофите)
* Haptophyta (хаптофите)
* Heterokontophyta (хетероконтне алге)
Међу њима, поједине групе су секундарно изгубиле пластиде и способност фотосинтезе — трепљари, оомицете (водене „гљиве") и Goniomonadales.
1 Морфолошке карактеристике
Заједничке морфолошке карактеристике за кладу хромалвеолата су малобројне. Као такве могу се сматрати само:
# присуство целулозе у већини ћелијских зидова
# заједничко порекло хлоропласта
Свака од група има засебне морфолошке карактеристике, које се не јављају у другим групама. Тако, алвеолате поседују алвеоле у ћелијској мембрани, хаптофите поседују хаптонему, хетероконтне алге поседују два различита бича, а криптофите ејектозоме.
2 Систематика
Група Chromalveolata се према најсавременијем систему класификације дели на следећи начин:
; раздео Alveolata Cavalier-Smith, 1991
:Dinozoa Cavalier-Smith, 1981
:Apicomplexa Levine, 1980
:Ciliophora Doflein, 1901
:''Incertae sedis'' Alveolata
; класа Cryptophyceae Pascher 1913, emend. Schoenichen, 1925 [syn. раздео Cryptophyta Cavalier-Smith, 1986]
:Cryptomonadales Pascher, 1913
:Goniomonadales Novarino and Lucas, 1993
; раздео Haptophyta Hibberd, 1976
:Pavlovophyceae Cavalier-Smith, 1986
:Prymnesiophyceae Hibberd, 1976
;раздео Heterokonta Cavalier-Smith, 1986
:Actinophryidae Claus, 1874
:Bacillariophyta Haeckel, 1878
:Bicosoecida Grassé, 1926
:''Bolidomonas'' Guillou and Chrétiennot-Dinet, 1999 (Bolidophyceae Guillou ''et al.'', 1999)
:Chrysophyceae Pascher, 1914
:Dictyochophyceae Silva, 1980
:Eustigmatales Hibberd, 1981
:Hyphochytriales Sparrow 1960
:Labyrinthulomycetes Dick, 2001
:Opalinata Wenyon, 1926
:Phaeophyceae Hansgirg, 1886
:Pelagophyceae Andersen and Saunders, 1993
:Peronosporomycetes Dick, 2001
:Phaeothamniophyceae Andersen and Bailey, 1998
:Pinguiochrysidales Kawachi, Inouye, Honda, O’Kelly, Bailey, Bidigare, and Andersen, 2003
:Raphidophyceae Chadefaud, 1950
:''Schizocladia'' Kawai, Maeba, Sasaki, Okuda, and Henry, 2003
:Synurales Andersen, 1987
:Xanthophyceae Allorge, 1930


Ваздухопловна медицина/Садржај/Брзина и убрзање

1 Брзина
У ширем смислу брзина је промена неке величине у јединици времена. У ужем смислу брзина је промена положаја (координате) у јединичном времену, дакле, ако се не нагласи величина о којој се ради, подразумева се да је у питању кретање и онда је брзина величина пређеног пута у јединици времена.
Средња брзина је укупна промена посматране величине која се одиграла у одабраном временском интервалу и дефинише се као количник укупне промене и укупног времена.
2 Убрзање
У физици, убрзање је мера промене брзине у јединици времена.
Код константног убрзања при праволинијском кретању формула за убрзање представља количник прираштаја брзине и протеклог времена.
Код слободног пада је овај прираштај брзине непроменљив, па је и убрзање константно (за релативно мале висине) и означава се са (g), а износи приближно 9,81 m/s². Ова величина убрзања (g) се зове; убрзање земљине теже , јединица силе теже, или гравитациона сила.
Обзиром да је брзина векторска величина, то је и промена брзине векторска величина. Вектор промене брзине је резултанта нормалног убрзања (које је нормално на вектор брзине), и тангенцијалног убрзања (које је истог правца као и вектор брзине). У специјалном случају праволинијског кретања нормална компонента убрзања је једнака нули па је вектор убрзања истог правца као и вектор брзине. Код равномерног кружног кретања тангенцијална компонента убрзања је једнака нули, те је вектор убрзања нормалан на вектор брзине, односно у правцу је полупречника.
У сличају негативног прираста брзине се користи појам успорење или кочење, а вектор убрзања има супротан смер од вектора брзине.
Промене убрзања и брзине засновано је Њутновим законима кретања, јер је убрзање пропорционално величини силе а обрнуто пропорционално маси тела.
:<math>\mathbf{F} = m\mathbf{a} \quad \to \quad \mathbf{a} = \mathbf{F}/m</math>
2.1 Гравитационо убрзање
У Ваздухопловној медицини је уобичајено да се величина убрзања мери јединицом силе теже и обележава се ознаком (g).
При дејству силе која производи убрзање од 2 (g), тежина тела се повећава за два пута, односно за онолико пута за колико износи вредност гравитационе силе (g).
У физици, гравитационо убрзање је убрзање предмета изазвано дејством силе гравитације другог предмета. У одсууству свих других сила сваки ће убрзавати у гравитационом пољу на исти начин, без обзира на масу предмета. На Земљиној површини сви предметаи падају са убрзањем 9,78 i 9,82 m/s² у зависности од географске ширине, са конвекцијом стандардне вредности од тачно 9,80665 m/s², (приближно 32,174 ft/s2).
Гравитационо убрзање у односу на неки предмет приказано је као;
::<math>\mathbf{g}=mG \over r^2}\mathbf{\hat{r</math>
где је;
:''m'' - маса предмета,
:''r'' - удаљеност од центра предмета до места за које разматрамо гравитационо убрзање,
:<math>\mathbf{\hat{r</math> - вектор јединичне дужине од центра предмета до места за које разматрамо гравитационо убрзање,
:''G'' - гравитациона константа свемира.
3 Њутонови закони кретања
Њутонови закони су скуп од три основна закона класичне физике, који описују везу између кретања тела и сила које делују на тело. Ови закони чине темеље класичне механике, а како се у ваздухопловству највећи део пилотских активности везан за кретање њихово познавање је од изузетног значаја за правилно схватање свих утицаја које кретање има на организам пилота,
3.1 Први закон: Закон инерције
Овај закон описује принцип инерције и може се исказати на овај начин;
Свако тело жели да задржи стање у коме се налази, било да мирује или се креће равномерно праволинијски. Да би дошло до промене тог стања потребно је дејство неке силе, или тело на које не делују силе има тежњу да настави кретање истим смером и брзином.
3.2 Други закон: Закон силе
Приликом дејства неке силе на тело оно се креће убрзано, за цело време тог дејства. Величина силе на неко тело управо је сразмерна убрзању и маси тог тела. Смер силе има исти смер као и убрзање.
Убрзање је управопропорционално величини силе а обрнуто пропорционално маси тела
:<math>\mathbf{F} = m\mathbf{a} \quad \to \quad \mathbf{a} = \mathbf{F}/m</math>, ( где је F сила, m маса, a убрзање.)
3.3 Трећи закон: Закон акције и реакције
Сваку акцију неке силе на неко тело прати реакција. Сила реакције, односно сила инерције исте је величине и правца као и дејствујућа сила али је супротног смера
Ови закони су важећи само у класичној механици, где је брзина много мања од брзине светлости а маса тела пуно већа него је величина атомских делова (електрон, протон, неутрон). У случају изузетно великих брзина, упоредивих са брзином светлости, или изузетно малих маса, упоредивих са масом атома, појављују се други ефекти који се прецизно описују законима квантне механике. Из закона квантне механике се добијају Њутнови закони тако што се апроксимира да су брзине бесконачно мале спрам брзине светлости.
----


Српска револуција

Српска револуција (15.02.1804 - 05.05.1835) обухвата време Првог српског устанка (1804 - 1813.), Хаџи Проданову буну (1814.), Други српски устанак (1815.)и један период владавине кнеза Милоша. Траје све до укидања феудализма у Србији (1835.). Избијањем Српске револуције настаје велики прелом у нашој историји. Обновљена је средњовековна државност и створена српска држава. За време Првог српског устанка Србија била је самостална и ван турске контроле, али је после слома устанка прешла трновит пут до стицања аутономије (1830.). За време Српске револуције Срби су протерали Турке (изузев оних Турака који су живели у гарнизонима), уставно уредили државу, укинули феудализам и створили друштво слободних сељака.Основни исход Српске револуције је аутономна држава у оквиру Османског царства без феудалног поретка.
1 Узрок избијања револуције
Све почиње од последњег аустријско - турског рата (1788 - 1791), који је код нас познатији као Кочина крајина. У овом рату су учествовали Срби који ће почетком следећег века учествовати у Првом српском устанку, чак и Карађорђе који је био аустријски подофицир. Иако су се Срби масовно одазвали позиву аустријског цара, Свиштовским миром (којим се овај рат завршио) нису добили ништа осим амнестије (опроштај због учешћа у рату). Када је Хаџи Мустафа-Паша управљао Београдским пашалуком, кнежинска самоуправа Срба долази до великог изражаја када је формирана посебна народна војска у служби Османског царства на челу са бимбашом Станком Арамбашићем. Због своје благе управе у Србији Хаџи Мустафа је остао познат као ''Српска Мајка''. Таман када је све кренуло на боље по Србе, одметници од турске власти, четворица дахија (Мехмед-ага Фочић, Мула Јусуф, Кучук Алија и Аганлија) упали су у Београдски пашалук/санџак и убили Хаџи Мустафа-пашу. Потом су поделили пашалук на 4 дела и завели страховладу. Србе су набијали на колац, мучили жене и децу... Када је турски зулум досегао границе неиздржљивости, избила је Српска револуција, врхунац испољавања незадовољства и отпора покореног народа.
2 Повод избијања револуције и збор у Орашцу
У Србији турски зулум се није могао трпети још дуго, а то су и дахије приметиле. Зато су се договорили да побију све одрасле мушкарце у Србији. То се прочуло, па су Срби почели да се припремају за устанак. Када су то дахије сазнале, убрзале су процес и одлучили да побију све Србе за које су они сматрали да могу да изазову неку већу побуну. Тај догађај је познат као сеча кнезова (јануар 1804). Најпознатији Срби који су страдали у сечи кнезова били су Илија Бирчанин, Алекса Ненадовић и Хаџи Рувим. Устаници који су планирали да подигну устанак у пролеће одлучили су да га подигну мало раније. Организован је Збор у Орашцу (Сретење 1804). окупило се око 300 устаника, одлучни да смакну дахије с власти. Приступили су избору вође. Пошто су Станоје Главаш и кнез Теодосије Марићевић одбили да буду вође, изабран је Ђорђе Петровић познатији као Карађорђе. Револуција је почела паљењем турских ханова по Шумадији и протеривањем Турака у градове са утврђењима.
3 Први српски устанак
Први српски устанак је део Српске револуције. По дужини трајања је најуспешнији сељачки устанак у историји света. Српски сељаци храбро су се носили са надмоћнијом турском војском и побеђивали захваљујући доброј војној организацији. Прву годину ратовања обележили су хајдуци који су се масовно одазвали позиву. Први већи окршај десио се у Дрлупима у Београдској нахији (1804), борба између Карађорђа и Аганлије, где су устаници победили. Потом су заузели Рудник, важно стратешко место. Први већи пораз за нас је онај у боју на Чокешини (1804), када је на бојишту остало 303 хајдука предвођени браћом Недић. Устаници су опколили Београд, али нису успели да га освоје 3 године. То им је пошло за руком када је султан послао босанског везира да убије дахије. Одвели су дахије на дунавско острво Ада Кале и пустили су устанике да их убију. Султан је послао и Бећир-пашу да преговара са Србима. То преговарање је било неуспешно тако да је буна против дахија прерасла у рат против Османског царства. Поред војске београдског везира Срби су се сукобљавали и са војском босанског и румелијског везира. Султан је у Београд послао новог везира Хафис-пашу кога су устаници пресрели код Иванковца (1805). Ту су Срби победили захваљујући доброј организацији. Када су ранили команданта турске војске, Турци су почели са повлачењем. И сам Хафис-паша је погинуо приликом повлачења. Ипак, султан није могао Србима препустити власт над Београдским пашалуком и зато је на власт довео Алију Гушанца. До краја 2 устаничке године ослобођени су Ужице (само варош), Карановац и Смедерево.
Година 1806. је по војним успесима значајнија од претходне. Султан је планирао да у исто време пошаље војску босанског везира на Мишар, а војску румелијског везира на Делиград. Војску на Мишару предводио је Карађорђе који је с лакоћом покосио војску Кулин капетана. Потом су се устаници са Мишара придружили устаницима са Делиграда и заједничким снагама победили војску румелијског везира. До краја године ослобођен је цео Београдски пашалук, београдска варош крајем 1806. а Калемегдан је освојен почетком 1807. када је убијен Алија Гушанац.
Наредних година устаници су ратовали царства ради ослобођења Срба који живе ван Београдског пашалука. Пре тога покушали су да склопе мир са Турском. У име устаника преговарао је Петар Ичко који је успео да склопи мир али је он поништен након уласка Русије у рат против Турске као савезник Србије, обећавши Србима независност. Тада је почео руско - турски рат (1807 - 1812). Заједно су Срби и Турци ратовали највише у источној Србији. Најпознатије су битке на Штубику (1807) и на Варварину (1810). У обе битке Руси и Срби су однели победу. Најзначајнија ратна година била је 1809. Карађорђе је планирао да се састане са црногорским владиком Петром I и да се одатле упути у ослобођење Старе Србије. Устаници су 1809. победили Турке на Сувом Долу, Сјеници и Новом Пазару. Ипак Карађорђе је одустао од похода на Стару Србију јер му се Петар I није придружио и зато што су устаници изгубили битку на Чегру. Стеван Синђелић и његова војска пружали су отпор Турцима све док они нису упали у шанац. Тада је Стеван Синђелић пуцао у буре барута и разнео све у шанцу. Од одсечених мртвих глава устаника везир је недалеко од Ниша саградио Ћеле кулу у знак опомене. Затим је румелијски везир покорио Источну Србију све до Велике Мораве где је Карађорђе организовао одбрану. Зима је помогла устаницима и Турци су се повукли из Источне Србије.
Против босанских муслимана устаници су водили још две битке, обе за Лозницу (1809 и 1810). Једина година без већих ратних окршаја била је 1808. година.
1812. Руси су решили да склопе мир са Турском и да повуку своје трупе из Србије да би се одбранили од Наполеона који у том тренутку има намеру да покори Русију. Са Турцима је склопљен мир у Букурешту (1812). Руси су знали да су устанике увукли у рат па се зато 8. тачка Букурешког мира тицала нас. Устаницима је осигурана аутономија, амнестија за учешће у рату, самостална унутрашња управа, умерен порез, али и повратак Турске власти у Србију и повратак Турака у пограничне пределе Србије.Устаници нису прихватили аутономију јер су тада требали да добију независност и нису желели да се Турци врате у Србију, па је ратовање настављено.
И док је Европа била заузета Наполеоновим освајањем, Турска је решила да свим силама покори Србију
(1813). Огромна војска предвођена великим везиром Хуршид-пашом опколила је Србију са истока, југа и запада. Устаници су се добро припремили и храбро борили али нису могли да победе троструко надмоћнију турску војску. Снажан отпор пружен је на Засавици (Подриње), уједно и последњој важној бици у Првом српском устанку.
Устаничка Србија била је покорена до октобра 1813. године. Карађорђе је са већином устаничких старешина напустио Србију, а већи део популације се одселио у Аустрију. Када је неколико дана касније у Цариград стигла вест о покоравању Србије, султан Махмуд II је наредио да се из свих топова са три плотуна огласи турска победа. Срби су привремено изгубили државу и били покорени, али нису губили наду у ослобођење.
4 Период између Првог и Другог српског устанка
Период који је уследио после Првог српског устанка у Србији (1813 - 1815)био је краткотрајан, али тежак. За везира је постављен Сулејман-паша Скопљак, који је владао слично као и дахије. Његова влада је у нечему била и тежа од дахијске. Био је најсуровији према новорођеној деци. Узимао их је од мајки, стављао их је у казан са врућом водом, а потом их мртве враћао мајкама. На тај начин их је ''крстио''. Многи Срби су набијани на колац, а многи су издахнули док су реновирали турска утврђења, посебно Калемегдан.
У Србији су остале три значајне личности. То су били Станоје Главаш, Хаџи Продан Глигоријевић и Милош Обреновић. Турци су Станоја Главаша именовали за надзорника царског друма, али су га убрзо убили јер им је био сумњив. Хаџи Продан Глигоријевић је познат по томе што је подигао Хаџи Проданову буну (1814). Буна је избила спонтано код манастира Трнаве у околини Чачка у Пожешкој нахији. Милош Обреновић није хтео да учествује у тој буни, јер је сматрао да је подигнута у невреме (буна је подигнута у септембру 1814). Он је помогао везирову војску у главној бици код Кнића. Та битка је означила крај буне. Побуњеници су се повукли, а Хаџи Продан је побегао у Аустрију. Многи Срби су набијени на колац, а међу првима био је Пајсије, игуман манастира Трнаве. Милош Обреновић је после угушења Хаџи Проданове буне постао вероватно најзначајнији Србин у то време. Био је одан везиру па је зато био оборкнез трију нахија - Крагујевачке, Рудничке и Пожешке. Учествовао је у Првом српском устанку и био главнокомандујући на југозападном фронту. Од историјског значаја је његова одлука да не бежи из Србије већ да остане у земљи и да дели судбину покореног народа. Зато је и изабран за вођу Другог српског устанка.
5 Други српски устанак
Пре него што су подигли нови устанак, устаници су се састали у Рудовцима и Вреоцима. Коначно, устанак је подигнут у пролеће 1815. године, на празник Цвети. Други устанак се, за разлику од Првог, водио само једне године - 1815. Најпознатије битке су битка на Љубићу, Чачку, Палежу (данашњи Обреновац), Дубљу и Пожаревцу. Ту је страдало много познатих Срба. Милић Дринчић и Сима Ненадовић погинули су на Дубљу, Танаско Рајић бранећи топове код Љубића, Арсеније Ломо заузимајући Рудник, а брат кнегиње Љубице Јово Вукомановић у бици код Пожаревца. Када је султан одлучио да на Србе крену заједно војска београдског везира, војска босанског везира и војска румелијског везира, Милош Обреновић се одлучио за окончање устанка. Почео је да преговара са турским званичницима. Са Марашли Али-пашом склопио је усмени споразум. По том договору, Срби су имали право да скупљају порез, да учествују у суђењу Србима и да у Београду заседа народна канцеларија састављена од српских кнежева. Тиме је завршен ратни период Српске револуције.
6 Аутономија
У Београдском пашалуку су после Другог српског устанка успостављене српска и турска власт. Турска власт се осећала све до 1830. а тада је нагло ослабила. Турци су имали своје органе власти: везира, диван, алај-бега, муселима и кадију. Српски органи власти су били кнез, Народна скупштина, кнежева канцеларија и Државни савет.
У периоду од 1815. до 1830. кнез Милош се борио да добијемо аутономију. Поред тога тражио је и самоуправна права за Србе, титулу наследног кнеза, јер му је за то требало одобрење од Турске иако је на Народним скупштинама 1817. и 1827. био већ изабран за наследног кнеза. Преговори са Турском су вођени на основу Ичковог и Букурешког мира. Захваљујући резултатима дванаестогодишњег ратовања, кнежевој дипломатској умешности и руској подршци,аутономија је обезбеђена Хатишерифом из 1830. године. Кнез Милош је проглашен за наследног кнеза Бератом из 1830. Оба ова документа прочитана су на Светог Андреја Првозваног и тада је кнез Милош миропомазан. Овај празник је проглашен за државни празник Кнежевине Србије. 1833 донет је још један Хатишериф којим су 6 нахија ван Београдског пашалука које је Карађорђе ослободио у Првом српском устанку постале српска територија.


Ваздухопловна медицина/Садржај/Термини који се користе код убрзања

+, НАЗИВ ИЛИ ОЗНАКА ПОЈМОВА, ТУМАЧЕЊЕ ПОЈМОВА
„g“, Убрзање земљине теже (гравитациja) на површини земље износи 9,80665 m/sec.²
Укупно убрзање, Укупно убрзање летелице, у току лета, се бројно изражава преко „g“ (пример: m/sec.²). Испред вредности убрзања се ставља ознака „+“ или „-“, што означава смер дуж „x“, „y“ и „z“ оса ''координатног система лета'', дефинисаног у аеродинамици, поглавље „стабилност“.
''Grayout''(сива копрена), Сива копрена је замућење вида као последица смањеног ретиналног прилива крви , праћена сужењем видног поља (тунелски вид)
''Blackout''(црна копрена), Црна копрена је привремени губитак вида у току убрзања услед недовољне ретиналне перфузије крви, који претходи губитку свести
''Redout''(црвена копрена), Црвена копрена, је привремени поремећај вида због повећаног прилива крви у глави и очима у току дејства негативних „-“ убрзања у „z“ правцу (-az).
''Acceleration-induced loss''(убрзањем изазван губитак свести), Губитак свести у току дејства убрзања насто као последица неадекватног прилива крви у мозaк.
''Anti-G suit''(aнти-G одело), Специјално конструисано одело од посебне врсте платна, опремљено хидростатским коморама у њему, које у току дејства „+“ убрзања у „z“ правцу (+az), врше притисак на трбух и доње екстремитете и спречавају прилив крви у делове тела испод срца.
''Presur breathling (PBG)''(дисање под натпритиском), Непрекидно удисање ваздуха (кисеоника) под повишеним притиском за време дејства „+“ убрзања у „z“ правцу(+az), како би дошло до повећања притиска у грудном кошу што доводи до пораста артеријског крвног притиска
''Balanced pressure breathing''(асистирано дисање), Врста дисања уз употребу специјалних прслука са гуменим коморама које у току дисања ваздуха под повишеним притиском врше контрапритисак на грудни кош и олакшавају дисање.
''Straining maneuvers''(вољни маневар напињања), 1) Вољним стезањем мишића трбуха и ногу пилот спречава прилив крви у венску циркулацију чиме одржава у функцији мождани проток крви