Либрети опера

----
На овој 'полици' се налазе либрети опера које не поседују ауторска права и које су слободно доступне, а у случају композитора ван српско-хрватског говорног подручја, дати су препеви тих опера на српски језик. Оне су подељене у две групе, на опере српских и опере страних композитора.
1 Српски композитори
А Б В Г Д Ђ Е Ж З И Ј К Л Љ М Н Њ О П Р С Т Ћ У Ф Х Ц Ч Џ Ш
1.1 Б
* Исидор Бајић
** „Кнез Иво од Семберије”
* Рудолф Бручи
** „Гилгамеш”
1.2 К
* Петар Коњовић
** „Кнез од Зете”
** „Коштана”
1.3 Н
* Светомир Настасијевић
** „Први устанак”
1.4 Х
* Стеван Христић
** „Сутон”
2 Страни композитори
А Б В Г Д Ђ Е Ж З И Ј К Л Љ М Н Њ О П Р С Т Ћ У Ф Х Ц Ч Џ Ш
2.1 Г
* Јаков Готовац (Jakov Gotovac) — хрватски композитор
** „Еро с онога свијета”


Први устанак (либрето)

----
Народна опера у четири чина Светомира Настасијевића, српског композитора, према истоименој драми његовог брата Славомира Настасијевића. Опера је написана поводом обележавања 150. годишњице Првог српског устанка 1954. године и праизведена је у концертном облику на „Коларчевој задужбини” у Београду 1957.
1 Посвета
:::„Себра видим Новака...:::к'о млади храст,:::силу развија у гране...”
:::::[из опере „Ђурађ Бранковић”]
''Ово дело посвећујем''''сени мога прадеде Лазара,''''који је учествовао у борбама Првог српског устанка'':::::Светомир Настасијевић
2 Ликови
Вуле Илић, ''хајдук Станоја Главаша'', тенор
Илија Бирчанин, ''кнез српски'', баритон
Алекса Ненадовић, ''кнез српски'', тенор
Јелена, ''робиња'', сопран
Мајка, ''Јеленина мајка'', мецосопран
Мехмед Фочић-ага, бас-баритон
Кара-Хусеин, баритон
Филип Вишњић, ''слепи гуслар'', тенор
Карађорђе, ''вођа устаника'', баритон
Станоје Главаш, ''вођа хајдука'', бас-баритон
Васа Чарапић, ''војвода устанички'', баритон
Теодосије Марковић, ''кнез српски'', баритон
Конда, ''бимбаша Узур-бега'', баритон
Узун-Мирко, ''буљубаша српски'', бас
Узур-Бег, ''војни заповедник турски'', тенор
БећирУсеинХасан, ''турски стражари'''' '', тенорбаритонбас
Хор: сељаци, раја, Турци, војводе и кнезови (Сима Марковић, Арсеније Лома, Петар Јокић, Танаско Рајић, Марко Катић и друге војводе и кнезови), устаници, српски и турски војници.
Статисти: народ, пратиоци бимбаше Конде, устаници, момци Узун-Миркови и турски стражари.
3 Место и време
Догађа се у Србији на почетку деветнаестог века од 23. јануара 1804. до 30. новембра 1806. године.
4 Либрето
■ Први чин – „Сеча кнезова”■ Други чин – „Избор вође”■ Трећи чин – „Збег”■ Четврти чин – „Ослобођење Београда”
5 Интервики линкови
*


Гилгамеш (либрето)

----
Опера у три чина Рудолфа Бручија, према сумерско-асирском епу о краљу Гилгамешу. Либрето је написао Арсеније Арса Милошевић. Опера је написана 1986. године и праизведена исте године у Српском народном позоришту у Новом Саду. Следеће године је изведена на летњем оперском фестивалу у Бабилону (Ирак). Такође, 1987. је Бручи написао и нову верзију на немачком језику.
1 Ликови
Гилгамеш, ''сумерски краљ'', баритон
Енкиду, ''његов пријатељ и побратим'', тенор
Девојка, ''свештеница у храму богиње Иштар'', сопран
Ришат, ''Гилгамешова мајка'', мецосопран
Иштар, ''сумерска богиња љубави и плодности'', мецосопран
Сидури Сабиту, ''чувар улаза у Врт Богова и њихова пехарница, колоратурни сопран
Аруру, ''сумерска богиња стварања'', сопран
Утнапиштим, ''Гилгамешов праотац'', дубоки бас
Утнапиштимова жена, мецосопран
ЛовацУр-Шанаби, ''Утнапиштимов бродар'', тенортенор, један певач
I Свештеник, тенор
II Свештеник, бас
АнуЕаШамаш, ''сумерски бог Неба''''сумерски бог воде и мудрости''''сумерски бог Сунца'', басбасбас, један певач(преко звучника)
Човек Шкорпион, мушки глас
Жена Шкорпион, женски глас
Хумбаба, ''демон'', робот
Змија, играчица
Хор, Балет, Статисти: Народ Урука, војници, стражари, свештеници, свештенице, девице у служби Иштар, хор сподоба, играчице
2 Место и време
Простор у време дешавања Епа у време владавине краља Гилгамеша, у време настанка Човечанства, увек и свуда.
3 Либрето
I чин – II чин – III чин
4 Интервики линкови
***


Сутон (либрето) - Речник мање познатих речи и израза

„Сутон”
Либрето
Речник мање познатих речи и израза
1 A
*Almeno (''it.'') - barem
2 B
* Balat(i) (''it.'' ballare) - igrati, plesati
* Bječve - čarape
* Bremena - vremena
* Bumbak - pamuk
3 C
* Crevlje - cipele
* Cvancika - vrsta novca (od ''nem''. zwanzig - dvadeset)
4 Ć
* Ćerce - ćerka
* Ćio, ćelo - hteo, htelo
5 E
* Erbo - jerbo, jer
* Et ne nos inducas in tantationem (''lat''. - ''Ет не нос индукас ин тантационем'') - ''I ne uvedi nas u iskušenje'' (iz Molitve Gospodnje)
6 F
* Famoze (''it.'') - krasne, divne
* Frančesko - Francuska
* Funjestre (''it.'' finestre) - prozori
7 G
* Gori - gore
* Gospa Nuncijata - praznik Blagovesti (''lat.'' Annuntio - obavestiti, javiti)
8 H
* Ho'mo - hajdemo
9 I
* Impegnano (it. - ''импењано'') - založeno, dato na zalog
* Imperatur - Car
* In tanto (it.) - u toliko, za to vreme (poštapalica čije značenje podosta zavisi od konteksta)
10 K
* Klobuk, klobuci - šešir, šeširi
* Kontradanca - vrsta plesa
* Kordun - kanap, konop
* Kozica - tako su se zvale kmetice, koje su morale služiti kod vlastele od 8. do 18. godine besplatno. U 18-toj godini pak postale bi, uz krasne stare običaje domaćih slava, spravljenice - i tad bi primale platu i mogle su ostaviti službu. Pisac je kod svoga dede prisustvovao još jednoj takvoj slavi. - Ta svečanost potieče još od rimskog običaja, kad bi gospodar proglasio svog roba ''libertom'' - slobodnjakom.
* Kralijež - krunica, brojanica
* Krepun - ''krepon'', vrsta materijala
* Kretom - pokretom
* Kurđelj - trakica (od it. ''cordella'')
11 L
* Latinorum - latinske mudrosti, poslovice
12 M
* Madame le Comtesse Marina de Benessa dame d'honneur de sa majeste l'Imperatrice Marie Caroline (''fr.'') - Gospođa grofica Marina Beneša, dvorska dama njenog visočanstva carice Marije Karoline
* Mantljice (''it.'' - mantellina) - mali ogrtač
13 N
* Nagrešpano - naborano, plisirano
* Nahladiti - prehladiti
* Novena (''lat.'' novem - devet) - ciklus od devet molitvenih dana
14 O
* Oburlano - optočeno, obmotano
* Oka - stara mera za težinu
15 P
* ...da ti ne prisije - ...da ti ne presedne
* Promjenut - presvući
16 R
* Rijet - reći
* Rubac - maramica
17 S
* Skale (''it''.) - stepenice
* Spenza (''it''.) - trošak
* Stôc, Stôcu - stolica, stolici
* Sveđ - sve
18 Š
* Šalin (''deminutiv'') - šal, marama
19 T
* Talijer - ''talir'', vrsta novca
20 U
* Ubručić - maramica
* Uljeći, uljegla - ući, ušla
* Uprav - upravo, baš tako
* Utornik - utorak
21 V
* Viđeti, viđela, viđi - videti, videla, vidi
* Vratu - vrate
22 Z
* Zavojci - uvojci, lokne
23 Ž
„Сутон”
Либрето
Речник мање познатих речи и израза


Први устанак (либрето) – Други чин

„ Први устанак ”
◄ Први чин, Други чин, Трећи чин ►, Четврти чин ►
1 Ликови и улоге
Карађорђе Петровић, ''вођа устаника'', баритон
Станоје Главаш, ''вођа хајдука'', бас-баритон
Теодосије Марковић, ''кнез српски'', баритон
*Хор: војводе, кнезови и народ (''мушки хор'')
*Неме улоге које учествују у хору: Васа Чарапић, Сима Марковић, Арсеније Лома, Танаско Рајић, Марко Катић и други српски кнезови и војводе
2 II чин – „Избор вође”
''15. фебруар 1804. године. Јутро је. Планинска доља опкољена шумом, испод орашачке планине. На левој страни налазе се хајдуци Станоја Главаша. Сви наоружани. Испред њих је Станоје Главаш. Са десне стране су: Васа Чарапић, Сима Марковић, Арсеније Лома, Кнез Мирко, Петар Јокић, Танаско Рајић, Теодосије Марковић, Марко Катић и други. У дубини се види народ – сељаци. Карађорђе стоји десно, издвојен. Поред њега барјак, пободен у земљу.''
Карађорђе
Ето, браћо, започесмо,
за народ, за правду, за спас
и слободу земље потлачене.
Дигосмо се противу Турака,
од Косова наших угњетача.
Они робе и кнезове секу,
харају нас и газе поштење,
зулум чине, свако безакоње.
Кулуци су тешки сиротињи,
намет, глоба, дрска отимања,
убијања, зверска, нечовечна,
уништише човекову душу.
Из колевке децу нам односе,
срамоте нам жене и девојке.
Народ бежи листом у збегове
и склања се у горе и стење,
пропиштало старо и младо.
Зато, браћо, кренимо на Турке,
попалимо све хамове њине
и чардаке и ноћне постаје.
Похватајмо злогласне дахије,
скинимо им са рамена главе,
да нам ропски с леђа падне јарам
и слобода заслужена дође.
Збор [Т. Б.]
Побићемо све бесне субаше
и дахије, народне крвнике,
истерати Турке из градова,
повешати зулумћаре редом.
Карађорђе
Којекуде, у добар час,
избер'те себи поглавара.
Свако стадо има предводника,
свака војска главешину свога.
Теодосије Марковић
Предводника тебе хоће народ,
сви те знамо и сви поштујемо,
сви ћемо те до једног слушати
и сви бити увек са народом.
Збор [Т. Б.]
Старешину Ђорђа,
сви хоћемо Ђорђа,
хоћемо, хоћемо, вођу Карађорђа.
Карађорђе
Добро, браћо, ја сам почаствован,
ал' осећам и срце ми каже
да не могу бити старешина.
Ево Главаш, Ево Вуле Илић,
ту је Марко и ту Теодосије,
међу њима вођу потражите.
Збор [Т. Б.]
Србин има на избор јунака,
Србин има Станоја Главаша,
Чарапића и Катића, Хајдук Вељка,
али тебе, тебе хоће раја,
сви хоћемо Петровића Ђорђа!
Карађорђе
Избер'те Станоја Главаша,
харамбашу на јаде Турцима.
(''Међу војводама и народом покрет и договор'')
Станоје Главаш
Ја сам хајдук и водим хајдуке
што немају куће ни кућишта,
нити сеје, нити брата свога!
Сви момци ми одреда хајдуци,
али народ неће за хајдуком,
за три дана сви ће се расути,
тешко тада рају од Турака.
Но, прими се, побратиме Ђорђе,
сав ће народ и душом и телом
тебе вођу лицем послушати,
а ја своје и даље тераћу
и довека бити се с Турцима.
Ја сам хајдук и водим хајдуке
што немају куће ни кућишта,
нити сеје, нити брата свога!
Сви момци ми одреда хајдуци
и ја хајдук, Станоје Главаш!
Карађорђе
Ја сам човек плахо љутит,
ко не слуша и у страну пође,
платио би непослушност главом.
Из тог ће се свађа изродити,
а Турци ће једва дочекати
да нас једног за другим помлате.
Збор [Т. Б.]
Ко не слуша, нека буде кажњен,
тебе хоћемо, Господара Ђорђа!
Карађорђе
Примам се, браћо,
у добри час, за народ свој!
(''Карађорђе прима барјак'')
Приклон'те, браћо, главе,
пред барјаком снаге и слободе,
векови га закопаше
и газише бесне хорде,
од Косова до Деспота Ђурђа
под њим силни гинуше јунаци,
Србин поста раја душманину.
Ево данас, браћо и јунаци,
подигосмо знак слободе наше,
из раје ће народ васкрснути!
(''пољуби барјак'')
Предајем га Танаску Рајићу,
да га носи за својега века!
(''Танаско Рајић прима барјак од Карађорђа. Мећу војводама и народом радосно расположење'')
Збор [Т. Б.]
Сину сунце из ропскога мрака
и обасја брда и долине,
сину сунце из мрака,
снажна слога са планине сиђе
и распали срца јуначка.
Народ крену к'о бујица хучна,
да уништи страх, зло и насиље.
Карађорђе, син горе зелене,
пође напред као сури ор'о,
да уништи све мрске крвнике,
да раскује тешке ропске ланце
и поведе у слободу народ!
„ Први устанак ”
◄ Први чин, Други чин, Трећи чин ►, Четврти чин ►


Животи и мишљења великих филозофа

1 Увод
*О користи од филозофије
2 ПЛАТОН
*I. Отаџбина Платонова
*II. Сократ
*III. Платонов развитак
*IV. Етички проблем
*V. Политички проблем
*VI. Психолошки проблем
*VII. Психолошко решење
*VIII. Политичко решење
*IX. Етичко решење
*X. Критика
3 АРИСТОТЕЛ И ГРЧКА НАУКА
*I. Историска позадина
*II. Дело Аристотелово
*III. Заснивање логике
*IV. Организација науке**1. Грчка наука пре Аристотела
**2. Аристотело као природњак
**3. Заснивање биологије
*V. Метафизика и природа божја
*VI. Психологија и природа уметности
*VII. Етика и природа среће
*VIII. Философија државе**1. Комунизам и консерватизам
**2. Брак и васпитање
**3. Демократија и аристократија
*IX. Критика
*X. Последње године живота и смрт
4 Френсис Бекон
*I. Од Аристотела до Ренесансе
*II. Политичка каријера Фрање Бекона
*III.Огледи
*IV. Велика реконструкција
**1. Напредовање учености
**2. Нови органон
**3. Утопија науке
*V. Критика
*VI. Завршна реч


Први устанак (либрето) – Први чин

„ Први устанак ”
Први чин, Други чин ►, Трећи чин ►, Четврти чин ►
1 Ликови и улоге
Вуле Илић, ''хајдук Станоја Главаша'', тенор
Илија Бирчанин, ''кнез српски'', баритон
Алекса Ненадовић, ''кнез српски'', тенор
Јелена, ''робиња'', сопран
Мехмед Фочић-ага, бас-баритон
Кара-Хусеин, баритон
Један сељак, баритон
Два турчина, тенорбаритон
Филип Вишњић, ''слепи гуслар'', тенор
*Хор: сељаци (''мушки хор''), раја (''мешовити хор''), Турци (''мупки хор'') *Статисти: народ (''људи и жене''), један дечак
2 I чин – „Сеча кнезова”
''Догађа се 23. јануара 1804. године. Шума са дебелим храстовима; лево, у дубини, колиба покривена сламом. Испред колибе на клади седи неколико сељака, два-три стоје. Вуле Илић, хајдук Станоја Главаша, стоји наслоњен леђима на колибу. Он је наоружан пушком, јатаганом и пишољима. Својим оделом одудара од сељака, који су како-тако обучени. Од њих само један има пушку, а други јатаган. Прво се зачује хајдучка песма „Која гора разговора нема”, коју певају сељаци и хајдуци долазећи из шуме. За време ове песме диже се завеса.''
Сељаци (''иза сцене'') [Т. Б.]
Која гора разговора нема?
Романија разговора нема.
(''Сељаци долазе на сцену'')
Прође Новак, па је разговара,
и проведе коња зеленога,
а на коњу брата рањенога.
Вуле Илић (''држи чутуру и наздравља'')
Куда пошли, добро дошли,
срећа нам се насмешила.
Божја воља с нама била,
да бранимо српску рају.
(''Пије из чутуре'')
Бесни Турчин, роби, пали,
зулум прави, главе сече.
Пусти Србин ћути, трпи.
Сељаци [Т. Б.]
Ћути Србин, живота не даје.
Мехмед Фочић по'вата кнезове,
обезглави сиротињу рају.
Вуле Илић
Прева ри их Турчин и на веру доби,
Бирчанина силног и Алексу.
Сељаци [Т. Б.]
На веру, на веру, црна му душа била!
Фочић-Ага са двеста момака,
тешко земљи куда Турци прођу.
Неколико сељака [Б.] (''Вулету'')
Ти си хајдук Станоја Главаша,
закон ти је у десници руци.
Храбри Вуле, спасавај кнезове.
Вуле
Ја једини, на двеста Турака?
Сељаци [Т. Б.]
Ти једини, без икога,
погини хајдуче!
Вуле (''сељацима'')
Вас побити треба,
јер сте хладно стење.
Сињи робе,
риљаш земљу к'окртица,
камџија ти по леђима пуца.
Сељаци [Т. Б.]
Жене, деца, сиротиња,
леба нема, Вуле!
Робиња (''иза сцене'')
Векови ће прохујати,
земља ће се отворити,
небеса се затворити.
Тешко тада нашим душманима.
(''Појаве се два Турчина гониећи испред себе везану Робињу'')
Робиња (''посрћући'')
За љубав, браћо,
за правду мрем.
(''падне'')
(''Вуле тргне јатаган и навали на Турке'')
Турци (''преплашени'')
Станоје Главаш!
Вуле Илић
Није Главаш. него љута гуја!
Вуле Илић из села Колара!
(''Турци нагну у бекство, Вуле за њима са исуканим јатаганом. Сељаци одреше Робињу и запајају је ракијом'')
Робиња
Фочићеви момци,
зле слуге горег господара,
земља им кости истурила.
Сељаци [Т. Б.]
У мир, у мир, Робињице!
Сила не зна за Божију правду!
(''Наиђе Вуле бришући јатаган о чакшире'')
Робиња
Живео јуначе, Бог ти среће дао!
Раја (''иза сцене, из даљине'') [С. А. Т. Б.]
Бесни Турчин са Истока,
пали, роби и тамани,
без увора на Западу
усахнуше реке.
(''Робиња оде брзо десно, погледа, врати се'')
Робиња
Господ с нама... Кнезове воде:
Бирчанина и Алексу
крвник Фочић тевабији глава!
Раја (''иза сцене'') [С. А. Т. Б.]
Јадуј јаде, јадни роде,
за нас више спаса нема.
Тврда земља, хладна стена,
небеса се затворила.
Вуле (''сељацима'')
Збогом, браћо...
(''Робињи'')
Прости ме, сестро...
Где су Турци многи
за хајдука места нема...
(''Оде'')
(''Сељаци се узнемире. Неки уђу у колибу, а остали и Робиња оду у страну. Чује се ларма иза сцене. Наилазе Фочић Мехмед-Ага, Кара-Хусеин, Узун-Мехмед; за њима везани у синџир Алекса Ненадовић и Илија Бирчанин; за овима гомила Турака и напослетку раја, људи и жене. Сви застану'')
Раја [С. А. Т. Б.]
Честити Ага, пусти нам кнезове,
две стотине кеса даћемо ти блага!
Фочић-Ага
Бре, не лудуј, црна рајо!
Ко да пусти два планинска вука!
Раја [С. А. Т. Б.]
Честити Ага, пусти нам кнезове,
три стотине кеса даћемо ти блага!
Фочић-Ага
За благо се робље откупљује,
а ово су два српска арслана:
рају буне, Турке убијају...
данас ћу их, бели, раздружити...
Илија Бирчанин
На мегдану ниси нас добио,
но на веру, проклети Турчине!
Крв ће наша из земље проврети,
натопиће земљу Лазареву,
пробудиће косовске јунаке
и затреће дрна душманина.
Кара-Хусеин
Умукни, ђауре,
језик ћу ти ишчупати!
Алекса Ненадовић
Одбиј се, Турчине,
ни твој зулум дуго бити неће!
(''гледа по околини'')
Ој, Јакове, мој рођени брате,
не држи вере у Турчина.
Чете купи, удри се с Труцима,
скупо продај своју русу главу.
(''раји'')
У душманске не верујте речи,
јер поштење са невером неће,
зло је с добрим у исконској кавзи,
и ту, браћо, поговора нема!
На ножеве се зло дочекује,
вера дата и душманске речи,
душман даје, гори ко их прима!
Раја [С. А. Т. Б.]
Тако је, кнеже Алекса,
у Турчина никад вере нема!
Турци [Т. Б I.]
Ала, јолдаш, побуни се раја!
(''Настане комешање. Кара-Хусеин завитла камџијом'')
Кара-Хусеин
На колена ропске слуге!
Земљи падај, робе од Косова!
(''Кара-Хусеин туче камџијом. Жене клекну, људи се мало повуку гунђајући'')
Жене (''клечећи'') [С. А.]
Сузе рони српска мајка,
на криоцу гаји сина,
за Турчина, за крвника!
Људи [Т. Б.]
Ко погуби на веру јунака,
душу губи и проклетство прима!
Турци [Т. Б I.]
Гле, манита раја нас резили!
Фочић-Ага
Док погубим од реда кнезове,
и попове што су раји глава,
Србија се више дићи неће!
Илија Бирчанин
Паде српство, падоше јунаци,
само оста голорука раја,
да робује своме душманину.
Главе ће се небу уздигнути,
јунаци ће земљи васкрснути,
народ ће се њима придружити,
тешко вама, Турци, за довека!
Фочић-Ага
Бре, не лудуј, Бирчанин Илија,
где је било од роба јунака!
Водите их реци Колубари,
Тамна ноћца да нас не претекне.
(''Фочић-Ага, за њим поворка: кнезови, Турци и раја. Сељаци остану погружени на сцени, Робиња тихо плаче'')
Раја (''одлазећи'') [С. А. Т. Б.]
Тамна ноћи, никад не па'нула,
бела зоро, никад не сванула,
два се бора небу уздигоше,
сломише их на издају Турци.
(''Робиња пође, застане и гледа за њима'')
Робиња
О, јадни људи, о, јадне жене!
Пођите мирно, јадни и плачни,
последњу почаст одајте њима:
Ненадовићу Алекси дичном
и силном Бирчанину Илији,
Јер смрт ће њина, болна и тешка,
подићи народ да их освети,
нама да скине ропске окове.
О, јадни људи, о, јадне жене!
Пођите мирно, јадни и плачни,
последњу почаст одајте њима.
(''Робиња примети долазак Филипа Вишњића, гуслара и полако му иде у сусрет. Дечак доведе Филипа Вишњића. Робиња их дочека. Филип седне на кладу. Око њега поседају сељаци. Робиња стане по страни са дечаком. Слепи Вишњић загуди у гусле и запева песму „Почетак буне на дахије”. Сељаци, Робиња и дечак слушају'')
Филип Вишњић
„''Боже мили! Чуда великога!''''Кад се ћаше по земљи Србији,''''по Србији земљи да преврне''''и да друга постане судија!''''Ту кнезови нису ради кавзи, ''''нит' су ради Турци изјелице,''''ал' је рада сиротиња раја,''''која глоба давати не може,''''ни трпити Турскога зулума;''''и ради су Божји угодници, ''''јер је крвца из земље проврела,''''земан дош'о ваља војевати, ''''за крст часни крвцу прољевати,''''за крст часни и слободу златну!''”
Сељаци [Т. Б.]
„''Земан дош'о ваља војевати, ''''за крст часни крвцу прољевати,''''за крст часни и слободу златну!''”
„ Први устанак ”
Први чин, Други чин ►, Трећи чин ►, Четврти чин ►


Први устанак (либрето) – Четврти чин

„ Први устанак ”
◄ Први чин, ◄ Други чин, ◄ Трећи чин, Четврти чин
1 Ликови и улоге
Карађорђе Петровић, ''вођа устаника'', баритон
Васа Чарапић, ''војвода устанички'', тенор
Конда, ''бимбаша Узур-Бега'', баритон
Узун-Мирко, ''буљубаша српски'', бас
Јелена, ''робиња из првог чина'', сопран
Узур-Бег, ''војни заповедник турски'', тенор
БећирУсеинХасан, ''турски стражари'''' '', тенорбасбаритон
Један српски војник, баритон
Један турски војник, тенор
*Хор: устаници и народ – људи и жене (''мушки хор'')
*Статисти: устаници и народ – људи и жене, момци Узун-Миркови, турски стражари
2 IV чин – „Ослобођење Београда”
''Догађа се у „глуво” доба ноћи, 30. новембра 1806. године. „Сава-капија” београдске тврђаве унутар града. У дубини се види велика капија од храстовине, набијена клинцима и учвршћена помоћу попречне греде, која се помера десно и лево. Са стране су дебели зидови; напред остављен пролаз. Неколико Турака, стражара, седи крај ватре. Дебели Усеин прилегао је на клупу. Бећир и Хасан се разбашкарили око ватре и пијуцкају ракију из бардака.''
Бећир
Дебели Усеин дрема ли дрема
и заспати не сме никако,
да му Црни Ђорђе или Хајдук Вељко
на сан не би дошли.
(''Усеин се придигне на клупи'')
Усеин
Од њи' нема страве за мене, јунака,
но ме туга 'вата
што бадава овде седимо ка' бабе,
а жене нам саме.
Хасан
Бадава ти, Усеине,
не да Црни Ђорђе да те жене мазе.
Усеин
Колика је турска царевина,
какви силни на избор јунаци,
капама би рају затрпали...
оно погле', то зољино гнездо,
стршљенове сада избацује.
Нек' је нама Алах на помоћи,
раја ће нас добро пригњавити
да се збуде што певају слепци!
Хасан
Покрај таквих дебелих јунака,
тешко цару у белу Стамболу.
(''Један турски војник дотрчи с лева'')
Један турски војник
На ноге стражари, Узур-Бег иде.
(''Сви поскачу. Узур-Бег дође с лева са два пратиоца'')
Узур-Бег
Јесте л' будни, чувате ли стражу?
Стражари
Чувамо, чувамо, честити Беже,
неће нама раја лако подвалити!
Узур-Бег
Немој шале да вас сан обори,
јер тако ми Дина и Имана,
ако само један од вас заспи,
шибаћу га троструком камџијом,
док из њега живот не истерам.
(''Оде десно са оба пратиоца. Усеин извирује за њима'')
Усеин
Вала, људи, небило ме жива,
тежи ми је Узур-Бег Алија
него Црни Ђорђе и сва српска раја.
Од ината Алах ме је сазд'о,
баш ћу лећи, да устати нећу.
(''Извали се на клупу'')
Бећир
Сад можемо и ми придремати.
(''Баца дрва на ватру. Сви поседају крај ватре и дремају. Тако неко време. С десна, преко зида, пребаци се Конда, за њим Узун-Мирко и три момка. Они порезно пођу према стражарима, који се тргну из дремежа. Започне битка мачевима. Конда, Узун-Мирко и два момка се боре са стражарима. Трећи момак дотрчи до капије и покуша да извуче греду. Стражари га убију. Падне и други момак код капије. Погине и неколико стражара. Конда је рањен, Узун-Мирко такође, али се и даље боре. Чује се лупњава у капију споља. Узур-Бег се врати и навали са два пратиоца на Србе. Конда пада и други пут рањен, диже се и из пиштоља убија Узур-Бега. Лупање споља све се јаче чује. Узун-Мирко посрћући дође до капије, последњом снагом извуче греду и падне. Капија се отвори нагло и унутра продру Карађорђе, Васа Чарапић, Вуле Илић и за њима маса устаника српских. Сви брзо напредују у дубину града. Пуцњава се сад чује и у даљини. Борба код капије свршена је. Још понеки устаник улази на капију, затим наилазе жене са торбама на леђима, међу њима је и Јелена. Оне подигну Узун-Мирка и наместе га да седне на клупу и изнесу мртве. Конда се враћа с лева са крвавом сабљом у руци, посрће и падне. Жене и њега дигну и приведу до ватре. Обојицу запајају из бардака. У даљини се чује глама и пуцњава. Жене превијају рањене, Узун-Мирка и Конду и запајају их ракијом.'')
Узун-Мирко
Крв пролисмо, рана допадосмо,
ал' Београд храбро освојисмо.
Брате Конда, тежак по'со завршисмо.
Конда
Бој се бије крвави,
а ми овде немоћни.
(''Клоне, Јелена га придржи'')
Јелена
Нека су вам ране за видање,
још ће Турци од вас страховати.
(''Јелена и друге жене одводе Конду и Узун-Мирка иза сцене и склањају остале мртве. У даљини се још чују пуцњи и одјеци борбе. Један српски војник дотрчи'')
Један српски војник
И Стамбол-капија паде,
са свих страна Срби наваљују.
(''Придолази све више устаника, гонећи заробљене Турке и спроводећи их даље. Одједном настане комешање. Сви гледају десно у дубину, одакле наилази поворка носећи смртно рањеног Васу Чарапића. Карађорђе и Вуле Илић су у поворци. Васу Чарапића спусте на земљу'')
Људи и жене [С. А. Т. Б.]
Која гора разговора нема?
Романија разговора нема.
Прође Новак, па је разговара,
и проведе коња зеленога,
а на коњу брата рањенога.
Карађорђе (''погружено'')
Заузесмо престоницу нашу,
ал' јунаке многе изгубисмо.
Ево храброг Чарапића Васе
где се с душом пред нама раставља.
Устрели га душман из далека.
(''Пригне се Васи и мало га придигне'')
Васа Чарапић
Простите ми сви, браћо моја...
сестре моје, простите...
за земљу нашу, за слободу
живот свој дадох.
(''Падне мртав'')
Сви [С. А. Т. Б.]
Црни облак над Србијом,
вековима што се мути,
силне муње сад цепају,
свануће нам скоро дан.
Јунаци се свуда дижу,
к'о олуја кад хук носи,
настадоше бурни дани
и народне набујаше снаге:
„Ниче раја к'о из земље трава!”
[Т. Б.]
Војници нам силни изгибоше,
опусте нам кућа и огњиште,
али оста вера у победу
и очврсну мишица нам јака.
На Мишару битку задобисмо,
сад Београд тврди освојисмо,
наше снаге сломише душмана
и донеше слободу народу.
[С. А. Т. Б.]
Почаст дајте Чарапићу Васи,
који храбро за слободу паде,
он погибе, ал' остаће спомен
да уздиже нараштаје.
Јунаци се свуда дижу,
к'о олуја кад хук носи,
настадоше бурни дани
и народне набујаше снаге:
„Ниче раја к'о из земље трава!”
''Крај опере''
„ Први устанак ”
◄ Први чин, ◄ Други чин, ◄ Трећи чин, Четврти чин


Први устанак (либрето) – Трећи чин

„ Први устанак ”
◄ Први чин, ◄ Други чин, Трећи чин, Четврти чин ►
1 Ликови и улоге
Јелена, ''робиња из првог чина'', сопран
Мајка, ''Јеленина мајка'', мецосопран
Карађорђе Петровић, ''вођа устаника'', баритон
Васа Чарапић, ''војвода устанички'', тенор
Конда, ''бимбаша Узур-Бега'', баритон
*Хор: сељаци – људи и жене (''мушки хор'')
*Статиста: пратилац бимбаше Конде
2 III чин – „Збег”
''Догађа се у једној планинској котлини: стене шипраг, и понеко дрво; десно улаз у пећину. Испред пећине гори ватра, изнад ње на сошкама виси бакрач. Робиња, из првог чина, сада Јелена, излази из пећине и стане напред.''
Јелена (Робиња)
Ах, моја ружо румена,
ти сестро моја миљена,
што тако рано процвета,
Немам те коме тргати.
Сеја се моја удала,
брат ми у боју погибе,
а драги од мене далеко,
преко три воде студене,
преко три горе зелене.
Ах, моја ружо румена,
ти сестро моја миљена,
што тако рано процвета,
Немам те коме тргати.
Мајка
Јадна ћерко, јадно дете моје,
куд' ти патна душа жуди?
Зашто јаде мајци не казујеш?
Кога живог твоје срце тражи?
(''Загрли Јелену, затим заплаче'')
Кућу нам је ватра изгорела,
брата су ти убили Турци,
на згаришту завијају вуци;
кога живог твоје срце тражи?
Јелена
Тражим, мајко, дичнога јунака,
који ме је из душманских руку,
од срамоте, живу избавио.
Мајка
Он је хајдук Станоја Главаша,
свуда први где се крв пролива,
нећеш њега у животу наћи.
Јелена
Јунак је он моћан, силан, мајко,
непобедив на мегдану.
Мајка
Погин'о је јер јунаци гину први,
залуд ти је, ћерко, да га тражиш.
Јелена
Онда ћу га мртва потражити,
наћи ћу му гроба ил' укопа.
Мајка
На Мишару и Срби и Турци
тућиће се докле једног траје.
Сељаци (''иза сцене'') [Т. Б.]
Ура, ура! Ура, ура!
Победа се са Мишара шири!
Ура, ура, ура!
Јелена
Победа, мајко, победа!
Турска сила паде на Мишару!
(''Сељаци долазе, сви наоружани и весели. Пију из чутура и грле се. Са њима иду и рањеници. На сцени их дочекују радосно. Јелена загледа рањенике.'')
Јелена
Вуле Илић, мој рањени јунак!
Вуле Илић
Робињо тужна, ти овде?
Јелена
Сад Јелена, не више робиња.
Кућу су ми запалили
и брата ми погубили Турци.
Вуле Илић
Збегови се разилазе,
сваки иде дому своме,
а ти иди у моје Коларе
и поведи ојађену мајку.
И ја ћу се дому повратити
кад с Турцима војну завршимо.
Моја ће те пригрлити мајка,
место мене сина јединога.
(''Сељаци гледају у правцу откуда су дошли'')
Људи и жене [С. А. Т. Б.]
Иду нам, иду, Мишарски јунаци,
иду нам, иду.
(''Долазе: Карађорђе, Васа Чарапић, Бимбаша Конда, његов пратилац и неколико устаника'')
Живели, живели, мишарски јунаци.
Карађорђе
Браћо моја, српски устаници,
на Мишару, свету на видику,
саломисмо везирову војску,
погубисмо Кулин-капетана
и атлије, бесне потурице.
Сад Делиград притиснули Турци,
ваља ићи у помоћ Добрњцу.
Људи [Т. Б.]
Од Ниша су навалили Турци,
бој се бије три недеље дана,
На Делиград, мишарски јунаци,
на Делиград, у помоћ Добрњцу.
(''Одлазе лево. Карађорђе, Васа Чарапић, Конда и његов пратилац седају око ватре. Вуле и Јелена повуку се са рањеницима у пећину'')
Карађорђе
'Ајде, браћо, да мало да'немо,
да да'немо и проговоримо,
шта ко мисли и шта намерава.
Васа Чарапић
На Мишару Турке саломисмо,
саломисмо, битку задобисмо,
на Делиград сада кидишимо
и Добрњцу помоћ учинимо.
Карађорђе
Кад смлатимо пашу Ибрахима,
мислим, браћо, на Београд поћи.
Васа Чарапић
На Београд, на Београд,
са свих страна ршум да чинимо,
да узмемо српску престоницу,
она ће нам бити узданица.
Ево Конде из турског табора,
крџамије Гушанац Алије.
Досад српску проливао крвцу,
а отсад ће турску без хесапа.
Конда
Служио сам Узур-Бега,
измећара Гушанац Алије,
ради ћара и ашиковања,
а сад оштрим ноже за Турчина,
јер и мене српска роди мајка.
Примите ме браћо међу своје.
Карађорђе
/ Примамо те, примамо, јунака!
| Васа Чарапић
\ Примамо те, примамо, јунака!
(''Пруже му руке срдачно. Конда и његов пратилац скину чалме, и остану им само фесови на глави'')
Карађорђе
Сад говори све по реду
како ћемо у Београд ући.
Васа Чарапић
Јер град чува тврди шанац
све од Саве до Небојше куле,
свуда страже једна другу виде,
а топови бедем притиснули.
Конда
У поноћ, кад све се успава,
прескочићу зид са друговима,
изнебуха стражаре побити,
на капији отворити врата,
а ви споља слошки ударите.
Васа Чарапић
Добра срећа са добрим јунаком.
Карађорђе
Нека нам се прилика укаже.
Сад легнимо да се одморимо,
од поноћи да смо на ногама.
(''Сви полежу око ватре стављајући своје торбе под главу. Вуле Илић и Јелена изађу из пећине и полако се приближе рампи'')
Јелена
Над овим збегом
тишина блага влада,
лек души оном
ко из боја дође.
Вуле Илић
Кад ова војна прође
и свако свој мир
у дому своме нађе,
нека и моја душа
крај тебе нађе мира.
Јер твоје очи тужне
доносе тишину благу.
Јелена, бићеш ми љуба,
јер срећа из крви ове
изнеће ме жива!
Кад ова војна прође
и свако свој мир
у дому своме нађе,
нека и моја душа
крај тебе нађе мира.
Јелена
К'о верна сенка
уз тебе бићу ја
и отсад судбина
над нама нек'своје чини.
Иди јуначе где се браћа боре,
а мој ће живот
за животом твојим поћи,
да сјединињени у невољи се снађу.
Јер к'о верна сенка
уз тебе бићу ја.
Мир сад над нама и благост у души,
над овим збегом нек'шири крила.
(''Приђу ватри'')
Вуле Илић
Изнад силног Вожда лебди сан.
(''Седну крај ватре наслоњени једно на друго'')
Јелена
И очи његове к'о муња
блеснуће опет када сване дан.
„ Први устанак ”
◄ Први чин, ◄ Други чин, Трећи чин, Четврти чин ►


Велика реконструкција

Несвесно, усред Беконових триумфа, срце његово било је са философијом. Она је била дојиља његове младости, она је била његова пратиља у служби, она је била његова утеха у тамници и у срамоти. Он се жалио на рђав глас на који је, по његову мишљењу, изишла философија, и сваљивао је кривицу на неплодни схоластицизам. »Човек лако нагиње презирању истине због препирки које је окружују, и мисли да су сви у заблуди, јер се никада не могу сложити.« »Науке... готово мирују, и не доживљују проширења која би достојна била човечанства; све традиције и непрекидно постојање школа јесу само сукцесија учитеља и ученика, а не откривача ... Што се сада ради у наукама то је само окретање у кругу, и непрестано кретање, које се свршава онде где је почело.« И за време свих година свога успињања и свога узвисивања он je ковао план о рестаурацији или о реконструкцији философије: »Meditor instaurationem philosophiae.«
Он је хтео цео свој рад да концентрише на тај задатак. Пре свега, наглашава он у свом »Плану рада«, написао би неколико Уводних расправа, да стагнацију философије објасни постхуманом укоченошћу застарелих метода и да наговести своје предлоге за нове задатке. Друго, покушао би да изврши нову Поделу наука, да им одреди њихово градиво, и да сабере нерешена питања појединих подручја. Треће, приказао би своју нову методу за Интерпретацију природе. Четврто, нарочито би се посветио природној науци и испитивао Појаве природе. Пето, показао би ону Лествицу ума којом су се писци у прошлости успели до истина што ce y садашњости решавају и добивају облик из позадине средњовековне брбљивости. Шесто, покушао би да изнесе извесне Антиципације научних резултата о којима он мисли да ће их донети примена његове методе. И напослетку, као Другу (или примењену) философију, он би насликао утопију која треба да процвате из свих клица тих наука којима је он пророк. Из свега тога треба да се образује Magna instauratio, велико обновљење философије.
То је било величанствено предузеће, које — све до Аристотела —није имало никаква примера у историји. Од сваке друге философије оно би се разликовало тиме што би више тежило за практичним него ли за теориским циљевима, и више за нарочитим одређеним добрима него ли за спекулативном симетријом. Знање је моћ, а не само градиво за расправљање или украс; »оно није никакво мишљење које треба да се има, него посао који треба да се врши; и ја не радим на оснивању неке школе или неког учења, нега на основима користи и моћи.« Овде, први пут, звучи глас и тон модерне науке.


Политичка каријера Френсиса Бекона

Бекон се родио 22. јануара 1561. у Кући Јорк у Лондону, боравишту свога оца, сера Николе Бекона, који је у првих двадесет година Јелисаветине владавине био Чувар великога печата. »Славу очеву (каже Меколеј) засенила је слава сина. Али, сер Никола није био обичан човек«. То нас даље не изненађује, јер геније претставља врхунац до којег се једна породица успиње преко талента, и одакле се преко талента генијевих потомака по ново спушта до осредњости. Беконова мајка била је леди Ана Кук, свастика сера Виљема Сесила, лорда Берли, који је био Јелисаветин Лорд Ризничар и један од најмоћнијих људи у Енглеској. Њен отац био је главни учитељ краља Едварда VI; она сама била је лингвист и теолог, и без икакве тешкоће кореспондирала је с владикама на грчком језику. Она је сама поучавала свога сина, и није штедела никаква напора у његову васпитању. Али, стварна мајка величине Беконове била је јелисаветска Енглеска, највећи век најмоћнијег модерног народа. Откриће Америке «скренуло је трговину са Средоземног Мора на Атлантски Океан, и атлантске земље — Шпанију, Француску, Холандију и Енглеску — довело је до оне трговачке и финансиске надмоћности коју је уживала Италија кад је половина Европе одабрала њене луке за увозна места источне трговине. С овом променом преселио се Препорођај из Флоренције, Рима, Милана и Венеције у Мадрид, Париз, Амстердам и Лондон. После уништења шпанске помореке моћи год. 1588. раширила се енглеска трговина по свима морима, у енглеским градовима цвала је домаћа индустрија, енглески поморци пловили су око целе земље, и енглески капетани заузели су Америку. Енглеска литература процвала је у Спенсеровим песмама и Сиднијевој прози; на енглеској позорници приказиване су драме које су писали Шекспир, Марло, Бен Џонсон и стотина других снажних песника. У таквој земљи и у таквом времену морао је да се развије свако ко је у. себи носио и незнатне способности.
Кад је Бекон навршио дванаест година, послали су га у Колеџ Св. Тројице у Кембриџу. Ту је проборавио три године, и оставио је колеџ с јаком антипатијом према његовим уџбеницима и методама, с утврђеним непријатељством према култу Аристотела, и решио је да философију сврати на плоднији пут, и да је из схоластичког расправљања окрене на осветљавање и умножавање људских добара. Мада је још био шеснаестогодипгњи младић, понуђен му је положај у пратњи енглескога амбасадора у Француској; и после брижљивог испитивања свих за и против, он га је прихватио. У уводу у Тумачење природе, говори он о тој судбински тешкој одлуци која га је од философије одвела у политику. То је место које се не може мимоићи.
»Како сам мислио да сам рођен за службу човечанству, и у старању за заједничко добро гледао један од задатака који стварају право јавности и свакоме стоје на расположењу као мора и ваздух, питао сам се шта би највише помогло човечанству, и за какве је задатке природа мене створила. Али, кад сам о томе размишљао, нашао сам да ниједно дело не доноси већу корист него ли откривање и развијање вештина и изума који образују цивилизацију људскога живота ... Пре свега, ако би коме човеку пошло за руком не само да нешто нарочито изуме - ма како корисно — него да у природи запали буктињу која би, у почетку свога светлења, бацала нешто светлости на садање границе и ограде људских открића, и која би доцније, ако би се још више распламтела, јасно показивала сваки угао и свако скровиште таме, онда би, чини ми се, овај откривач заслужио да га зову правим проширивачем човекове власти над светом, јунаком људске слободе и ослободиоцем од притиска који човека данас држи у оковима. Осим тога, ја сам нашао да је моја сопствена природа нарочито удешена за посматрање истине. Јер мој дух био је исто тако довољно покретљив за онај најважнији предмет — мислим за опажање сличности — као и довољно поуздан и концентрисан за посматрање финих нијанса разлике. Ја сам располагао испитивачком страшћу, способношћу да свој суд стрпљиво одлажем, да размишљам с уживањем, да одобравам с обазривошћу, да са готовошћу исправљам лажне утиске, и да своје мисли уређујем са скрупулозном брижљивошћу. Ја нисам имао никакву жудњу за новинама и никакво слепо чуђење за старину. Превара ма у којем виду била ми је из основа мрска. На основу свих тих разлога мислио сам да су моја природа и моје диспозиције показиваде, тако рећи, неку врсту сродства и везе са истином.
Али, моје порекло, моје васпитање и образовање нису ме упућивали на философију него на политику; ја сам од детињства био, тако рећи, натопљен политиком. И као што се то често дешава младим људима, мој дух су понекад потресала туђа мишљења. Веровао сам.и то да моја дужност према мојој отаџбини има на ме специјална права којих не би имала у другим животним дужностима. Напослетку, обзиром на моје планове, у мени се развила нада да бих за своје радове могао да добијем поуздану помоћ и потпору ако бих обављао какву високу службу у држави. На основу ових мотива окренуо сам се политици.«
Сер Никола Бекон изненада умре 1579. године. Он је имао намеру за Фрању снабде каквим имањем; али, смрт поремети његове планове, и млади дипломат, позван брзо натраг у Лондон, оста ту без оца и без средстава. Он се био навикао на раскошан живот свога времена, и тешко му је било што мора да се прилагоди једноставном животу. Био је приморан да се ода правним пословима, и стао се обраћати својој утицајној родбини многобројним молбама да му осигура какав државни положај који би га ослободио економских брига. Његова понизна и скоро сервилна писма, поред све допадљивости и снаге свога стила, и поред очевидне обдарености њихова аутора, имала су мало успеха. Можда је Берли отказивао тражену потпору баш стога што Бекон није потцењивао своје способности, и што је на своје постављање гледао као на своје преимућство; а можда су та писма наглашавала и сувшпе прошлу, садању и будућу верност према узвшпеном лорду: у политици, као и у љубави, није добро кад се човек сав предаје; требало би увек давати, али никада све. Захвалност се храни очекивањем.
Напослетку, Бекон се ипак успињао, без потпоре одозго; али, сваки корак стајао га је много година. Године 1583. био је изабран у Парламенат као посланик града Тонтона, и његови бирачи били су њиме толико задовољни да су га неколико пута поново бирали у Парламенат. Он је располагао прегнантном и живом речитошћу, и био је беседник без беседништва. »Нико (каже Бен Цонсон) није никад чистије, збијеније и садржајније говорио него ли он, и нико није мање подносио празнине и узалудност у говору. Није било ниједне речи у његовом говору која не би била без сопствене дражи. Његови слушаоци нису могли кашљуцати или на страну гледати а да нешто не изгубе. Његов говор био је наређење ... Нико није имао јачу власт над душама других. Свако ко га је слушао бојао се да не престане«. Беседник достојан зависти!
Један моћан пријатељ био је дарежљив према њему — онај лепи гроф Есекс кога је Јелисавета несрећно волела, па се научила да га мрзи. Године 1595. поклонио је Есекс Бекону имање Твикенхам да би га утешио, јер покушај да Бекону прибави какву државну службу није успео. То је био сјајан поклон, и човек је могао веровати да ће то Бекона заувек везати за Есекса; али, то се није догодило. Неколико година доцније организовао је Есекс неку заверу која је хтела Јелисавету затворити и одабрати наследника за престо. Бекон је писао једно писмо за другим своме добротвору протестујући против те издаје; и кад је Есекс продужио превратнички рад, опоменуо га је Бекон да ће он верност према краљици претпоставити благодарности према пријатељу. Есекс је покушао своју срећу, али је предузеће пропало, и он буде бачен у тамницу. Бекон га је пред краљицом тако неуморно бранио да му је она напослетку заповедила »да говори о ком другом предмету.« Кад је Есекс, за неко време ослобођен, скупио оружану снагу, умарширао у Лондон и покушао да становништво градско изазове на револуцију, Бекон се срдито окренуо против њега. Међутим, он је био добио једно место у државном правобраниоштву, и кад је Есекс, поново затворен, изишао пред суд због издаје, Бекон је активно учествовао у оптужби против човека који је био његов дарежљиви пријатељ.
Несрећни племић буде осуђен и погубљен. Због свог учешћа у процесу Бекон је за неко време изгубио популарност, и био је отада окружен непријатељима, који су само чекали прилику да га уншпте. Његово незаситно частољубље није му давало мира; био је вечито незадовољан, и у својим расходима увек за једну годину напред или још више испред својих прихода. У свом трошењу био је расипан; раскошност је била средство његове дипломатије. Кад му је било четрдесет и пет година, оженио се, и помпезна и скупа церемонија направила је дубоку рупу у миразу који је био једна од привлачних страна његове одабранице. Године 1598. буде због својих дугова затворен. Али, ипак је непрестано ишао напред. Његове многостране способности и његово скоро безгранично знање подигли су га до утледног члана свих важннх комисија; постепено је улазио у више службе: 1606. постао је Solicitor-General (главни државни правобранилац), 1613. Attorney-General (главни државни тужилац), и напослетку 1618., кад му је било педесет и Пет годива, Лорд Канцелар.


Утопија науке

Хтети усавршити науку, и затим увођењем научне контроле усаврпшти друштвени поредак на оцртани начин, — то је утопистичка мисао. Такав утопистички свет насликао нам је Бекон у свом фрагментарно кратком и последњем делу Нова Атлантида, које је изишло две године пре његове смрти. Велс држи да је Беконова »највећа заслуга за науку то што је он, мада само у скици, развио слику једнога друштва у којем науке као управљачи ствари добијају напослетку оно место које им припада; овим краљевским делом своје имагинације он је за три столећа поставио циљ великој армији бораца у борби сазнавања и изумевања против незнања и беде. Овде, у ових неколико страница, налази се суштина и »облик« Фрање Бекона, закон његова бића и његова живота, тајна и непрестана чежња његове душе.
Платон је у Тимеју изнео стару легенду о Атлантиди, потонулом континенту у западним морима. Бекон и други нову Америку Колумбову и Кабоову сматрали су за стару Атлантиду; није потонуо стари континент, него је нестало храбрости људи да плове по морима. Како је ова стара Атлантида била позната, и њени становници показивали додуше довољно животне снаге али опет нису били сасвим онакви као бриљантни становници Утопије у Беконовој машти, то Бекон измисли нову Атлантиду, једно острво у далеком Тихом Океану, којим су тада уздуж и попреко пловили само Драке и Магелан, а то острво лежало је од Европе и тадањега знања довољно далеко да утопистичкој имагинацији да издашан простор за игру.
Његово причање почиње на исти веома уметничко-природни начин као велике приповетке Дефоа и Свифта. »Ми смо пловили од Перуа (где смо провели читаву годину) према Китају и Јапану Јужним Морем«. Настала је дуга тишина, и галије су на бескрајном океану мирно лежале као мале мрље на огледалу, а готовина пустолова смањивала се. А потом су јаки ветрови немилосрдно гонили галије према северу, непрестано према северу, од југа који је посејан острвима у бескрајну морску пустињу. Оброци су били смањивани, и опет смањивани, и опет смањивани; и болест обузе момчад. Напослетку, кад се она предала смрти, угледа, чисто не верујући, лепо острво које се појављивало у даљини испод неба. Кад су се галије приближиле обали, пустолови не угледаше на обали дивљаке, него просте па ипак лепо обучене, чисте људе, с очевидно развијеном интелигенцијом. Смели су да изиђу на копно; али, саопштено им је да влада острва странцима ускраћује сталан боравак. Ну, како су неки из посаде болесни, могу сви да остану док им болесници оздраве.
За време опорављања путници су постепено одгонетали тајну Нове Атлантиде. »Отприлике пре деветнаест стотина година (причао је један од урођеника) владао је на овом острву један краљ о коме спомен поштујемо изнад свега. Он се звао Соломона, и ми се сећамо њега као законодавца нашега народа. Овај краљ имао је велико срце... и тежио је само за тим да усрећи краљевство и свој народ.« Међу изванредним делима овога краља једно се нарочито одликовало. То је било стварање или оснивање Реда, или Друштва, који се зове Соломонов дом; овај дом ми сматрамо за најплеменитију установу света и за буктињу овога краљевства.«
Затим следује описивање Соломонова дома, сувише сложено да би се могло цитирати, али довољно речито да непријатељском Меколеју измами суд да »ни у једном људском спису нема места које би се дубином и озбиљном мудрошћу више одликовало« него баш ово. Соломонов дом, на Новој Атлантиди, заузима место као Парламентски дом у Лондону; то је седшпте владе острва. Али, у њему нема никаквих политичара, никаквих обесних »одабраних људи«, никаквог »националног брбљања«, као што би рекао Карлајл; никаквих странака, изборних и партиских скупштина, састанака, кампања, знамења, плаката, уводних чланака, говора, лажи и избора. Ови становници Нове Атлантиде као да никада нису ни мислили на могућност да државне положаје освајају помоћу таквих драматичких метода. Али, пут ка висинама научне славе свима је отворен, и само они који су овим путем закорачили смеју да долазе у седнице државнога савета. То је влада народа и за народ, и у њој су најбољи које је народ изабрао; влада техничара, архитеката, астронома, геолога, биолога, лекара, хемичара, економиста, социолога, психолога и философа. Доста сложена; али, замислите владу без политичара!
Уствари, у Новој Атлантиди уопште се мало влада, јер они што владају више се занимају надзирањем природе него ли управљањем људи. »Циљ наше установе јесте сазнаањ узрока и скривених кретања ствари, и проширивање граница људске моћи, ради произвођења свих могућих ствари.«1 То је основна мисао књиге, и Фрање Бекона. Владаре налазимо где врше тако недостојан посао као што је проматрање звезда, где се труде да снагу воде која пада искористе у индустриске циљеве, где развијају гасове ради исцељивања различних болести, где праве експерименте на животињама ради прибирања хируршких знања, где укрштањем запаћају нове варијације биљака и животиња, и т. д. »Ми подражавамо лет птица и можемо да у ваздуху мало летимо. Имамо бродова и чамце за подморске циљеве.« Води се спољна трговина, али на необичан начин; острво производи оно што троши, и троши оно што производи; оно не предузима никаквих ратова да освоји нове пијаце. »Ми водимо трговину, али не златом, сребром, или драгим камењем, ни свилом, ни зачинима, нити икаквом другом робом, него само првим оним што је Бог створио, а то је светлост; ми желимо да светлост напретка донесемо из свих крајева света.«1 Ови »трговцн еветлости« јесу чланови Соломонова дома, и њих сваких дванаест година шаљу у свет да живе међу страним народима свих цивилизованих делова земље, да науче њихове језике и проуче њихове науке, индустрију и књижевност; и после дванаест година да се врате, да управи Соломонова дома поднесу извештај о својим налазима; а њихова места у страном свету заузима нова група научних истраживача. На тај начин оно што је најбоље у свему свету долази наскоро у Нову Атлантиду.
Ма како да је ово цртање кратко, опет у њему видимо нацрт сваке философиске утопије: — народ којим у миру и у скромном добром ставњу управљају његови најмудрији. Сан свакога мислиоца јесте замењивање политичара научницима; али, због чега се поред тако многих инкарнација остало само код пустога сна? Можда стога што је мислилац био сувише у духу и сну да би ступао на арену истинских ствари и појмове о њима преображавао у стварност? Зато што ће безобзирна пожуда голих среброљубивих душа вечно потискивати племените и обазриве аспирације философа и светаца? Или можда зато што наука још није постигла своју зрелост и самосвесну моћ? — И зато што тек у наше дане физичари и хемичари и техничари почињу опажати да све већа важност науке за индустрију и рат њима даје стожерни положај у социјалној тактици, и наговешћује времена у којима ће њихова организована моћ можда приморати свет да их позове за вође? Можда наука још досада није заслужила да буде вођ свету; али, можда ће то заслужити већ ускоро.


Завршна реч

»Људи на високим положајима јесу троструко слуге; они служе поглавару државе, служе слави, и служе пословима, тако да не располажу слободно ни сопственом личношћу, ни својим радњама, ни својим временом ... Успон до положаја јесте мучан, и напорима се долази до још већих напора; понекад је успон прљав, и понеки недостојним делањем доспевају до достојанства. Земљиште је клизаво, и повратак значи или пад или бар неко помрчање.« Колика озбиљност у овом суморном поговору Беконову!
Недостаци и судбине заједничке су нам свима, а врлине припадају свакоме нарочито, каже Гете. .То као да је неправедно према »духу времена«, али је сасвим прикладно у Беконову случају. На основу брижљивих изучавања обичаја на Јелисаветину двору, Абот закључује да су водилачке личности, мушке и женске, биле Макијавелијеви ученици. Роџер Ашам оцртао је у лошим схиховима четири главне врлине које су на краљичину двору биле безусловно потребне::Претварање, ласкање, шарање и лагање, :то на двору прибавља довољно милости. :Витезови као и једноставни луди:нека остану код куће ако не могу да лажу!
У оним живахним данима био је обичај да судије од лица о чијим су стварима имали да доносе пресуду примају »поклоне«. У томе питању Бекон није био изнад свога времена; његова наклоност да своје издатке подмирује новцем што га је унапред узимао на рачун прихода следеће године није му дала да буде раскошан у савесности. То би могло да остане незапажено, али он је стекао непријатеља због сукоба са Есексом, а осим тога и са своје речитости којом је противника немилосрдно сатирао. Један пријатељ опомињао га је да »код суда сви знају... да је ваш језик многе посекао, па ће зато језици оних који су пали и вас посећи«. Али, он овој опомени није поклањао никакве пажње. Чини се да је код краља био у милости, јер је 1618. године именован бароном Веруламским и 1621. виконтом од Св. Албана; и три године био је канцелар.
Ну, изненада потом стиже га зла срећа. Неки разочарани тужилац оптужио га је 1621. године да је одбио његову тужбу, јер је примио мито. То није било ништа необично, али је Бекон одмах знао како непријатељи могу да га сруше ако хоће да искористе његов случај. И он се повукао у своју кућу, да ту сачека развитак ствари. Кад је дознао да сви његови непријателл громко траже његово отпуштање, посла он краљу »исповест и смерно покорење«. Јаков попусти притиску тренутно победоноснога Парламента, пред којим га је Бекон пречесто био бранио, и даде га затворити у Тауер. Али, после два дана био је Бекон ослобођен; и велику новчану казну коју је по наређењу имао да плати краљ му је опростио. Његов понос није био сасвим сломљен. »Ја сам био најправеднији судија у Енглеској последњих педесет година (рекао је он), али тај суд био је најправеднији што га је Парламенат изрекао у последњих две стотине година«.
Последнлх пет година живота провео је у повучености и у тишини свога дома, мучећи се у необичном сиромаштву, а тешећи се стваралачким радом у философији. У тих пет година написао је своје највеће латинско дело, De augmentis scientiarum, публиковао је проширено издање Огледа, један фрагменат с натписом Sylva sylvarum, и Историју Хенрика VII. Он се кајао што се раније није одрекао политике и цело своје време посветио књижевности и науци. Све до његовог последњег тренутка занимали су га радови, и он је умро, тако рећи, на бојишту. У свом огледу О смрти изрекао је жељу »да умре усред ревносног тежења, као неко из чијих рана тече топла крв, али који у том часу повреду једва осећа«. Као Цезару, та жеља се и њему испунила.
Марта 1626., за време путовања од Лондона до Хајгета (Highgate), размишљао је о питању докле се месо може заштићивати од трулења ако се покрива снегом; реши да то питање одмах подвргне испитивању. Заустави се код једне колибе, купи једну кокош, закоље је, и напуни је снегом. За време тога посла ухвати га грозница и слабост. Како се осећао сувише слаб да се врати у варош, наредио је да га повезу у кућу лорда Арандела који је био у близини, и ту је легао у кревет. Још није мислио да се са животом опрашта, и написао је вееело: »Експерименат ... је одлично успео«. Ну, то је био његов последњи експерименат. Неуравнотежена журба његовог многоструког живота била га је изјела; он је изнутра потпуно био сагорео, и био је сувише слаб да би одолео болести која му се полагано дошуњала све до срца. Умро је априла, 1626., у шездесет и шестој години.
У свој тестаменат написао је ове поносне карактеристичне речи: »Остављам своју душу Богу . .. своје тело тихој сахрани, своје име потоњим временима и страним народима«. Времена и народи прихватили су наследство.


Критика

И како треба да се цени философија Фрање Бекона? Садржи ли она што ново? Маколеј мисли да је индукција како је Бекон описује веома старомодна ствар, која не заслужује да јој се* много пажње поклања, или да јој се чак споменик подиже. »Индукцију је практиковало од јутра до мрака свако људско биће од почетка света. Човек који закључује да не подноси паштете од меса зато што се разболео пошто их је јео, а био здрав уколико их није узимао, и веома болестан ако их је много јео, а мање болестан ако их је мање јео, тај је, несвесно али довољно, применио ове табле Новога органона.«. Али, Џон Смит једва би тако тачно применио своју »таблу степена«, него би вероватно и даље јео паштете од меса и поред сеизмичких немира његових дубљих региона, И кад би Џон Смит био довољно мудар, не би то смањило Беконову заслугу, јер шта логика врши друго до формулацију искустава и метода мудрих људи? Чине ли науке што друго него што покушавају да вештину малоброј-них људи преобразе у науку коју могу сви да науче?
Ну, да ли је формулисање Беконова својина? Није ли сократска метода индуктивна? Није ли Аристотелова биологија индуктивна? Није ли Роџер Бекон и практиковао и учио индуктивну методу коју Фрања Бекон само проповеда? Није ли Галилеји боље формулисао процедуру коју је наука применила у пракси? То важи за Роџера Бекона, мање за Галилеја, још мање за Аристотела, а најмање за Сократа. Галилеји је дао нацрт више циља него ли методе наука, и за наследнике поставио је као циљ математичку и квантитативну формулацију свих искустава и односа. Аристотело је индукцију практиковао онде где иначе не би могао ништа почети, и где му материјал није давао никакву прилику да задовољи своје наклоности да из величанствено општих претпоставака дедуцира специфичне закључке. И Сократ је мање практиковао индукцију — сабирање чињеница — него ли анализу — дефинисање и разликовање речи и појмова.
Бекон не истиче никакво право на партеногенетичну оригиналност; као Шекспир, он господски узима од других, и у његову одбрану човек може рећи да он својим додиром све облагорођава. Сваки човек има своја врела, као сваки организам своју храну; оно што њему припада то је начин на који он храну сварује и преображава је у крв и месо. Као што Роли каже, Бекон »није презирао опажања ниједнога човека, него је своју буктињу палио на пламичку свакога човека.« Али, Бекон признаје свој дуг. Он говори о »оној корисној методи Хипократовој« — и тиме нас у исти мах упућује на прави извор индуктивне логике у грчкој философији; и »Платон — пише он (где ми мање тачно пишемо »Сократ«) — даје добре примере индуктивнога и на поједине чињенице управљенога испитивања, мада на начин који нема снаге и који је неплодно летимичан.« Он би сматрао за недостојно да оспорава своје обавезе према претходницима; сматрајмо и ми за недостојно да их сувише увећавамо.
Ну, да ли је Беконова метода правилна? Да ли је то она метода која се као најплоднија показала у модерној науци? Не: уошпте, наука је примењивала, са најбољим успехом, не нагомилавање чињеница (»природна историја«) и њихово обрађивање према сложеним табелама Новога органона, него простију методу хипотезе, дедукције и експеримента. Тако је Дарвин, читајући Малтусов Оглед о популацији, дошао на мисао да на све организме примени Малтусову хипотезу да становништво нагиње бржем прираштају него ли средства за егзистенцију; из ове хипотезе он је извео вероватан закључак да се притисак становништва на средства за исхрану завршава у једној борби за живот коју надживљују они што су за живот најспособнији, и у којој свака генерација сваке специје доживљује промене у постепеном прилагођавању својој околини; и најпосле (пошто је хипотезом и дедукцијом ограничио свој задатак и своју област опажања) он се обратио »неувелом лицу природе« и двадесет година стрпљиво је вршио индуктивно испитивање чињеница. Затим, и Ајнштајн је створио, или узео од Њутна, хипотезу да се светлост шири у савијеним, не у правим линијама; из ње је извео закључак да звезде за које се чини (на основу теорије о правој линији) да се находе у одређеном положају на небу — леже уствари мало даље од тога положаја; напослетку, он се дао на проматрање и експерименат да испита свој закључак. Очевидно је да је функција хипотезе и имагинације већа него што је Бекон узимао; и да је процедура науке непосреднија и ограниченија него ли у Беконовој схеми. Бекон сам унапред је видео да ће његова метода застарети; он је знао да се у актуалној пракси наука могу да израде бољи начини истраживања него ли у слободним часовима једнога државника. »Ове ствари изискују неколико векова људских да сазру«.
Али, и пријатељ Беконова духа мора допустити да је велики канцелар, док је оснивао научне законе, пропустио да прати науку свога времена. Он је одбацио Коперника и није ништа знао о Кеплеру и Тихо Брахе-у; потцењивао је Гилберта и као да ништа није звао о Харви-у. Уствари, он је више волео да пише расправе него да врши проучавања; или можда није имао ни времена за тешка изучавања. Колико је он дао философиских и природњачких радова, оставио их је у часу смрти у фрагментима и у хаосу, пуне понављања, противречности, голих жеља и увода. Ars longa, vita brevis — уметност је дуга, живот кратак: то је трагика сваке велике душе.
Једном тако преоптерећеном човеку, који је своје напоре око обновљења философије концентрисао у оно мало слободних тренутака што му је преостајало од његове надражљиве и тешке политичке каријере, приписивати још и велика и сложена стварања Шекспнрова значи време истраживача трошити на салонске разговоре доконих теоретичара. Шекспиру недостаје баш оно што одликује отменога канцелара: ученост и философија. Шекспир има импресивно али површно познавање многих наука, али не влада ниједном; о свима њима говори он речитошћу аматера. Он акцептује астрологију: »Ова џиновска држава... којој биће звезде тајанствено тумаче.« Њему се непрестано поткрадају погрешке какве учени Бекон никако не би могао да учини: његов Хектор цитира Аристотела, и његов Кориолан прави алузије на Катона; он мисли да су »lupercalia« неки брежуљак; и Цезара схвата отприлике онако дубоко као што је Цезара схватио X. Ц. Велс (Н. G. Wells). Он чини неизбројне алузије на сопствену младост и на своје брачне невоље. Он прави вулгарности, опсценитете и простачке каламбуре какви су пристајали благородном торокачу који никад није могао да савлада у себи стратфордскога ветрогоњу и касапскога сина, али који би се једва могли да припишу хладном и мирном философу. Карлајл зове Шекспира највећим духом; али, пре ће бити да је у њега највећа фантазија и да има најоштрије очи. Он је поуздан психолог, а никакав философ; његово мишљење нема никаквога облика коме би јединство давало неки циљ за његов сопствени живот и за живот човечанства; Он се задубљује у љубав и њене проблеме, а на философију, као што каже Монтењ, мисли само онда кад му срце пуца. Иначе он довољно весело прима свет; не раздиру га реконструктивне визије које су оплемењавале Платона, или Бекона, или Ничеа.
Величина и слабост Беконова лежале су баш у тој страсти за јединством, у његовој жудњи да крила свога координативнога генија рашири над свима наукама. Он је тежио да буде као Платон, »узвишен дух, који ствари посматра као са какве уздигнуте стене«. Он се срушио под теретом задатака што их је на се узео; његов неуспех може му се опростити зато што је веома много тога предузео. Није могао да закорачи у хваљену земљу науке; али, могао је, као што каже епитаф Каулијев, да стоји бар на њеној граници и указује на њену удаљену лепоту.
Његово дело није се смањило тиме што је било индиректно. Његова философиска дела, мада се данас мало читају, »покретала су духове који покрећу свет«.
Бекон је постао речити глас оптимизма и самоуверености Препорођаја. Никада пре ниједан човек није другим мислиоцима дао тако много потстицаја. Истина, краљ Јаков је одбио његову сугестију за потпору наука, и за Нови органон рекао је: »То је као мир божји који превазилази сваки разум«. Али, мудрији људи, који су, 1662. год., основали Краљевску академију, да се развије највеће научно друштво у свету, назвали су Бекона својим обрасцем и својим надахнућем; они су се надали да ће ова организација енглеских научника довести до онога удружења које би се раширило по целој Европи и за којим су жудау изазвали Напреци угености. И кад су се највећи духови француске просвећености латили мајсторскога дела духовнога предузималаштва, Енциклопедије, посветили су га Фрањи Бекону. »Ако смо ми (пише Дидро у уводу) с успехом савладали рад, највише смо захвални канцелару Бекону, који је развио план универсалнога речника наука и уметности, и то у време када, тако рећи, није било ни уметности ни наука. Овај изванредни геније, кад »још није било могућно писати историју онога што се зна, написао је историју онога што би се нужно морало да зна«. Д'Аланбер је назвао Бекона »највећим, најуниверсалнијим, и најречитијим од философа«. Конвенат је издао Беконова дела на државни трошак. Основно расположење и развитак енглескога мишљења сасвим су условљени Беконовом философијом. Његова наклоност да свет замишља у појмовима демокритовске механике дала је љеговом секретару Хобсу полазну тачку за његов пуни материјализам; његова индуктивна метода довела је Ц. Лока на мисао емпириске психологије, везане за посматрање, али ослобођене од теологије и метафизике; и важност коју је он придавао »користима« и плодовима нашла је формулацију у Бентамовој идентификацији корисног са добрим.
Где год је дух господарења одржао победу над духом одрицања, ту се показао Беконов утицај. Он је глас оних Европљана који су свој континенат из пустиње преобразили у ризницу уметности и науке, и своје мало полуострво направили средиштем света. »Људи нису животиње које усправно ходе (каже Бекон) него бесмртни богови. Творац нам је дао душе које су велике као цео свет, па опет их цео свет не може да засити«. Човеку је све могуће. Ми стојимо тек на почетку свога пута, али нека нам се даде неколико кратких векова, и ми ћемо све савладати и све ствари изнова створити. Можда ћемо напослетку научити најблагороднију лекцију, да не треба да човек ратује против човека, него само против препона што их природа ставља на пут слављу човекову. »Неће бити неумесно (пише Бекон на једном од најлепших места у својим делима) ако разликујемо три врсте и, тако рећи, степена људскога тежења. У прву врсту иду они људи који желе да своју моћ рашире у своме завичају; људи те врсте су вулгарни и дегенерисани. У другу врсту иду они који теже да моћ и власт своје отаџбине рашире међу људима; ови имају више достојанства, али не мање лакомости. Али, ако неко тежи да заснује моћ и власт самога човечанства и да је рашири по целом свету, његова тежња је несумњиво спасоноснија и благороднија од тежње људи прве и друге врсте.« Беконова судбина беше да га разнесу те непријатељске тежње које су се отимале о његову душу.


Нови органон

»Беконов највећи рад (каже његов најоштрији критичар) јесте прва књига дела Нови органон. Још нико никад није више живота унео у логику, правећи од индукције епску пустоловину и освојење. Ако логика мора да се студира, онда то треба да се почне овом књигом. »Овај део људске философије који се односи на логику несносан је за укус многих, јер им се чини да није ништа друго до мрежа и замка тешког цедидлачења... А ако бисмо оцењивали ствари према њиховој правој вредности, онда бисмо рационалне науке узели као кључ за све друге.«
Философија је тако дуго времена била неплодна стога што јој је била потребна нова метода да буде оплођена. Главна мана грчких философа била је у томе што су сувише времена трошили на теорије, а премало на запажање. А мишљење треба да буде помоћно средство запажања, а не његова накнада. Први афоризам у Новом органону баца рукавицу метафизици: »Човек као слуга и тумач природе може само онолико да изврши и да разуме колико му допуштају његова запажања природнога поретка; нити он више зна, нити може више да чини«. Претходници Сократови били су у овом погледу доследнији него његови наследници; нарочито је Демокрит пре имао нос за чињенице него ли поглед за небо. Није никакво чудо што је философија од Аристотелових дана тако мало напредовала; она се служила само Аристотеловим методама. »Хтети превазићи Аристотела помоћу Аристотелове расвете значи мислити да позајмљена светлост може да појача првобитну светлост од које вуче порекло.« После двехиљадугодишњег клопотања логичкога млина што га је измислио Аристотело, философија је дубоко пала, те нико не може да је поштује. Све те средњовековне теорије, учења и диспутације морају се одбацити и заборавити; да би се обновила, философија мора изнова да почне чистим листом и очишћеним разумом.
Први корак за то јесте »чишћење разума«. Као мала деца, која не знају за изме и апстракције, ми се морамо опрати од предрасуда и претходних схватања. Морамо уништити идоле духа.
Идол, у Беконову смислу (у чему се можда огледа протестантско одбацивање поштовања слика) јесте слика која се узима за стварност, мисао која се узима за ствар. Заблуде припадају овом поглављу, и први задатак логике јесте откривање и уклањање извора тих заблуда. Бекон прелази даље на оправдано знамениту анализу лажних закључака: »нико није (каже Кондијак) узроке људских заблуда боље познавао него Бекон.«
Ове заблуде су, прво, идоли племена, — природне илузије људске природе уопште. »Јер погрешно је уверење да су чула човекова мерило ствари (Протагора је рекао: човек је мерило свих ствари); напротив, сва опажања, како чула тако и духа, извештавају нас о човеку, а не о свету; и људски дух личи на она неравна огледала која своје особитости преносе на различне стране ствари... и ове грде и разобличују.« Наше мисли пре отсликавају нас саме него ли своје сопствене предмете. На пример, »људски разум, на основу своје посебне природе, лако претпоставља већи степен поретка и правилности у стварима него што га стварно налазн... Отуда уображавање да се сва небеска тела крећу у савршеним круговима.« И опет »чим је једном ма који било став утврђен (на основу општег признања или заједничког веровања, или и ради задовољства што га обећава), разум људски приморава све остало да даје нове разлоге и ојачања за тај став; шта више, ако постоје довољни и јаки противразлози, он их превиђа, или их одбацује, или их се решава радије каквим ограничењем помоћу насилних и неправедних претходних схватања, него што би жртвовао важност својих првих закључака. Када су једном човеку у некакву храму показивали заветне плоче људи што су избегли опасностима бродолома, па га потом питали да ли је спреман да призна моћ богова, одговори он правилно: »Ама, где су плоче оних што су и поред својих завета страдали?« Све врсте празноверица јесу сличне, радило се ту о астрологији, тумачењу снова, о знамењима, о прорицању, или о чему сличном; у свему томе обманути верници опажају догађаје који су се збили, а занемарују и не обраћају пажњу на промашаје, чак ако су ови далеко многобројнији.«
»Тек пошто одговори на једно питање према својој вољи, обраћа се човек експерименту; и савијајући га као што се њему свиди, води га са собом у победној поворци као каквог заробљеника.« Укратко, »људски разум никако није чиста светлост, него добија боју од воље и од афеката, из којих настају науке што могу да се назову наукама како се жели... Јер човек је спремнији да верује у оно што би се радије желело да је истина. Зар ствар не стоји тако?
Овде Бекон даје златан савет. »Уопште, сваки испитивач природе требало би да постави себи као правило да све оно што његов дух са нарочитим задовољавањем осваја и заузима — дочекује с неповерењем; и да при обрађивању таквих питања примењује особиту брижљивост да разум одржи миран и ведар.« Разуму не треба допуштати никаквих скокова и никакав лет од појединости до удаљених аксиома највише општости...; он се не сме снабдевати крилима, него га пре треба теговима спречавати у скакању и летењу. Имагинација може да постане највећи непријатељ разуму, а требало би да му буде само потстицај и средство за оглед.
Другу класу заблуда зове Бекон идолима пећине: то су заблуде које су својствене поједином човеку. »Јер сваки човек... има своју сопствену пећину, која ломи и пребојава светлост природе«; то је његов карактер како је формиран природом и васпитањем, и његовим телесним и духовним начином или склопом. Неки духови, на пример, по својој конституцији настројени су аналитички, и они свуда опажају разлике; други су настројени синтетички, и они опажају сличности; тако на једној страни стоје научници и сликари, на другој песници и философи. »Једне диспозиције показују се у безграничном дивљењу старим стварима, а друге опет у примању нових ствари; само мало њих могу да се одржавају у правој средини, и они не руше оно што је старина правилно изградила, и не презиру донесене новине модерних времена.« Истина не познаје странака.
Треће су мдоли трга, који настају из узајамнога саобраћаја и удруживања. »Јер људи се споразумевају посредством језика, а речи долазе из глава људских. Из речи које су лоше и нецели-сходно образоване израстају нарочите тешкоће за дух.« Философи говоре о »бескрајном« у тону безбрижнога тврђења као граматичар о инфинитивима; али, зна ли ко шта је »бескрајно«, или да ли је оно и само покушало да постоји? Философи говоре и о »првим безузрочним узроцима« или о »првим непокретаним покретачима«; али, зар нису то опет фразе које као смоково лишће треба да покрију голо незнање и можда укажу на злу савест оних који се њима служе? Свака јасна и часна глава зна да не може бити никаквога узрока који би био без узрока, и никаквога непокретанога покретача. Велико обновљење у философији можда би се просто састојало у томе — да се престане лагати.
»Напопослетку, има идола који су се ушуњали у људски ум кроз различне догме философа, а и кроз лажне законе доказнога поступка. Те идоле зовем ја идолима позоришта, јер по мом схватању сви признати системи философије само су позоришни комади, који на нереалан и сценски начин претстављају слободно измшиљене светове... И у комадима овога философискога позоршпта може да се посматра оно исто што се налази у позоришту песника: — да су приче које су измшпљене за позорницу компактније, елегантније и вшпе удешене према нашим жељама него ли истинске приче историје.« Свет је, како га Платон описује, само свет што га је Платон измислио, и тај свет пре претставља њега самога него ли истински свет.
У сазнању истине нећемо показати никаквих великих успеха докле год ови идоли, чак и најбоље међу нама, буду заводили на сваком кораку. Нама су потребни нови путеви за мишљење, нова оруђа за разум. »И као год што големе области Западне Индије не би викад биле откривене да човек претходно није разумевао употребу компаса, тако није чудновато ни што откривање и напредак у вештинама нису пошли даље докле год остаје непозната вештина научног изумевања и откривања.« »И данас, када су све области земаљскога глобуса... откривене и сасвим отворене, одиста би било срамота ако би духовни глобус морао да остане затворен у уске границе старих открића.«
Напослетку, све иевоље своде се на догме и дедукције; ми не налазвмо нових истина стога што од неких поштовања достојних али сумњивих ставова стварамо своје неприкосновено исходиште, и не пада нам на памет да саме те претпоставке подвргнемо испитивању опажањем и експериментовањем. Ну, важи: »Ко почиње с извесностима, завршиће у сумњама; али, ко се задовољи сумњањем као исходшптем, завршиће у извесностима« (то се, нажалост, не јавља сасвим неминовно). То је општи основни тон у прво време сваке модерне философије, то је као декларација њене независностн; и Декарт би у овој вези одмах говорио о нужности »методичкога сумњања« као о предуслову поштеног мишљења који отклања паучину.
Бекон прелази даље на изванредно приказивање научних испитивачких метода. »Преостаје просто искуство; оно, ако се узима онако како се јавља, зове се случај (»емпириско«), а ако се тражи, експерименат ... Права метода искуства пали најпре светлост (хипотеза), и затим помоћу светлости показује пут (спрема и ограничава експерименат); она полази од добро уређеног и свареног, а не од оскудног и збуwеног искуства, и изводи из њега аксиоме, и од усвојених аксиома прелази на нове експерименте.« (Ово место — као и једно доцније које говори о резултатима уводних експеримената као о »првој жетви« за вођење даљега испитивања — показује изрично, мада можда недовољно, да је Бекон увидео нужност хипотезе, експеримента и дедукције о којој неки критичари тврде да ју је Бекон сасвим превидео.) Ми се морамо држати природе, а не књига, традиција и ауторитета; ми морамо »ударити природу на муке и приморати је да сведочи« чак и против себе, да се можемо њоме служити за своје сврхе. Одасвуд морамо прибирати градиво за »природну историју« света, на којој би имало да ради удружено испитивање свих европских научника. Морамо да имамо и индукцију.
Ну, индукција никако не значи »голо набрајање« свих чињеница; зацело, ово набрајање било би бескрајно и бесциљно; никаква множина градива узета за се не чини науку. То би значило »хватати дивљач на отвореном пољу«; да свој плен ухватимо, морамо поље сузити и оградити. Метода индукције мора садржавати технику за класификацију чнњеница и елиминацију хипотеза, тако да прогресивним уклањањем могућних објашњавања преостане најзад само једно једино. Можда најподесније средство ове технике јесте »табла вишег и мањег«, која обухвата случајеве где две особине или два услова заједнички падају или расту, и на тај начин, по свој прилици, открива узрочни однос између феномена који се заједнички мењају. Тако Бекон при питању: шта је топлота? — тражи неког чиниоца који са растењем топлоте сам расте и са опадањем опада; после дуге анализе он налази егзактну корелацију између топлоте и кретања, и његов закључак да је топлота један облик кретања чини један од његових ретких специфичких прилога природној науци.
Овим сталним прибирањем и анализом чињеница долазимо, као што Бекон каже, до облика испитиваног феномена, — до његове скривене природе и до његовог унутарњег бића. Учење о облицима код Бекона увелике потсећа на учење о идејама код Платона, и оно је једна метафизика наука. »Кад говоримо о облицима, не мислимо ни на што друго него на оне законе и регулације просте делатности који уређују и заснивају елементарну природу... Отуда облик топлоте или облик светлости не значе ништа друго него закон топлоте и закон светлости.« (У сличном смислу рекао је доцније Спиноза да је закон круга његова супстанција.) »Јер мада у природи нема ничега друтог до индивидуалних тела која по нарочитим законима производе јасне индивидуалне ефекте, ипак су у свакој области знања баш ти закони — њихово истраживање, откривање и развитак — основа како теорије тако и праксе.« Теорије и праксе: јер једна без друте јесте некорисна и опасна; знање које није донело никаквих дела јесте бледа и бескрвна ствар, недостојна човечанства. Ми не тежимо за сазнањем облика ствари ради тих облика, него зато што познавањем облика, закона, можемо да ствари преобличавамо према обрасцу својих жеља. Математику изучавамо да можемо рачунати са квантитетима и градити мостове; психологију студирамо да у џунгли друштва нађемо пут. Чим наука открије довољно облика ствари, свет ће бити чист сиров материјал за коју било утопију за чије остваривање треба људи да се реше.


Сутон (либрето)

----
Опера у једном чину Стевана Христића, српског композитора, према истоименом другом делу „''Дубровачке трилогије''” Ива Војновића, дубровачког писца. Опера је праизведена 26. новембра 1926. године у ''Народном позоришту'' у Београду.
Композитор се скоро у потпуности држао оригиналног текста који је аутентичан дубровачки говор раног 19. века, те је стога овај либрето дат на латиници, како је и написан, према оригиналном клавирском изводу аутора1.
:1 - осим у две инстанце: 1) упитна реч ''где?'' се у делу јавља у три облика ''где?'', ''гдје?'' и ''ђе?'', а овде је дато према оригиналном тексту драме као ''ђе?''; и 2) у оригиналном тексту, према правопису оног времена, слово ''đ'' се писало ''gj'', а овде је дато у савременом облику.
1 Ликови
Mara Nikšina Beneša (68 godina), ''vladika dubrovačka'', ''contralto''
Made (42 godine)Ore (36 godina)Pavle (27 godina), ''njezine kćeri'', ''soprano''''soprano''''soprano''
Kata (60 godina), ''djevojka u Mare'', ''mezzosoprano''
Lujo Lasić (32 godine), ''kapetan pomorski'', ''tenore''
Vaso (40 godina), ''trgovac'', ''baritono''
Sabo Šiškov Prokulo (62 godine), ''vlastelin dubrovački'', ''tenore''
Luco Orsatov Volco (78 godina), ''vlastelin dubrovački'', ''basso''
Jedna kozica
2 Место и време
Догађа се у Бенешиној кући на Пустијерни, у дубровачком Граду, 1832. године
3 Либрето
Призор: I – II – III – IV – V – VI – VII – VIII – IX – X – Xa – XI – XII
3.1 I Prizor
''Soba u gospođa Mare u starom "empire" stilu. Po zidovima vise zaprašene slike starih gospara. Na dnu i na ljevu stranu pozorišna vrata. S desne strane pak veliki gotski balkon - otvoren napola. Kroza nj vuče se po toj zapuštenoj samoći zadnji žar zapada s glasom zvona, što pozdravljaju Gospu. Gospođa Mare sama, gleda suton naslonjena u velikom stocu. Jednu ruku stavila na tavolin, pun bumbaka*, postava, kurđelja*, a drugom prebira kralijež*. Obučena u starom crnom odijelu. Na glavi škufica (bonnet). Otale padaju bijeli zavojci. Oko ramena zeleni šalin*, kako su ga nosile dame 20-tih godina. Sve je na njoj skladno, fino, ali jako staro. Na blijedom uvehlom licu veliki izraz umovnosti i gospodstva.''''Dokle traje zvuk zvona moli i gleda zapad. Kad i jeka nestane onda uzdahne, pak stisnuvši ramena, vidi se da nešto broji i da brojanje nju baš i muči. Opet gleda zapad:''
Mara
Što sunce brzo pada!
Jesmo li ono prodali
šesnes' oka* po četres' pet...
ili po četres' ?...
Made je nešto govorila,
da sve skupa čini dvanaes',...
ne, četrnes' talijera*.
Da! Da... da...
(''Hoće da nastavi molitvu, ali joj se ne da:'')
Ah!
Da bi Vasu došlo napamet
donjet mi almeno* polovicu.
Oh! Da zna!
Da zna!
Sveta Marijo, majko božija,
moli se za nas!
Oh! Jes' uprav*,
moli se za nas!
Ah! Moli se za nas!
Masline usahle,
a kuća na Cavtatu prazna.
Istina, kapetan Lujo ćio* mi je otkupit',
ma ja sam rekla:
"Što?...", da pomisli:
"Zvala me na posjelo,
da joj platim kafu." Da?!
Nebi mi se ćelo* nego još i to!
(''Klima glavom i gleda zapad punom rezignacijom'')
Nebi mi se ćelo nego još i to!
3.2 II Prizor
(''Kata uljegla*. Stara djevojka. Obučena je, kako se to nosilo u vlasteoskoj kući. Oko vrata i prsiju bijeli veliki ubručić; bijele čarape vire ispod nagrešpanoga* kratkoga tamnoga ruha. Otvorene papuče sa zelenim gajtanom oburlane*. I suknja oburlana je zelenim kordunom*. Kosa prepletena po župsku s crnom pešom. Uljegla pobrže, pa sve kao da nešto traži.'')
Kata
U ime oca i...
Eto ti tu, a što sam ja rekla?
Mara
(''prenula se od misli'')
Jesi li ti, Kata?
Kata
(''Klimajući glavom sva najeđena, ali puna brige i dobrote'')
A, Vi baš hoćete,
da se nahladite*, je li! Ah!
Mara
(''uskošena'')
Oh! Oh!
Jesi li počela?
Kata
Prije Gospe Nuncijate*,
s funjestram* otvorenijem...
je li ko igda vidio!
Mara
Et ne nos inducas in tantationem! *
Kata
Biće kako govorite,
ma, đe nema zdravlja,
nema ti ni latinorum*!
(''zatvori prozor'')
I eto ti tu!
Mara
(''gleda je namršteno, klimajući glavom'')
Kata, Kata,
da ti ne prisije*!?
Kata
Neka, samo da moja gospođa
bude živa.
Mara
(''uvalila se u stolac'')
Ajmeh!
Eto ti je sad u sentimentu!
Kata
(''slijedi potiše, tik do nje:'')
Erbo*, što ćemo poslije
kad ne bude više nje?
Mara
(''zatvorila oči i šanula:'')
Poslije? Poslije?
Kata
(''Kao gori*, u zabuni da izrazi što misli:'')
Eh, govoru, da je poslije...
i sutra!
Mara
Sutra? Što je sutra?
Kata
Sutra je... (''naglo'') objed!
Mara
(''u čudu'')
Objed?...
Kata
(''Dobroćudno, da ne prestraši odviše gospođu'')
Je li danas utornik*?... Jes'!
A jeste li mi prekojučer obećali cvanciku*?...
Jeste! Dakle?
Dakle, sve to hoće rijet*,
da mi je potreba dinara za spencu*!
Mara
(''smetena i jedita'')
Dobro, dobro!
Kad se vratu* djevočice s novene*
one će ti ih dat.
Znaš da gospođa Made
drži ključe.
Kata
(''Ide do vrata, kao hoće da iziđe, pa nekako nehajno zamrmlja:'')
Znam, znam,
ma, in tanto*, i one su...
Mara
(''obrnula se naglo prema njoj'')
Što?
Kata
Rekle su:
"Daće ti ih majka."
Mara
(''Malo se stresla i stisla ramenima kao da je prošla ježnja, ali to je za tren – odmah se uspravi. Ustane i velikom mirnoćom kaže:'')
Kad su one to rekle, biće tako.
Napomeni me sutra u jutro da ti ih dam.
Kata
(''Zaustavila se do vrata, pak stisnula ruke u jadu gledajući gospođu Maru. U sebi:'')
Ah! Jadna moja gospođa!
(''čuje se kucanje od spolja'')
Mara
Ne čuješ li da su zakucali.
Pođi, otvori, biće djevojčice.
Kata
Idem, idem!
(''Odvuče se tromo klimajući sveđ* glavom. Mara ostala zamišljena i nema. Prošavši rukama preko lica neizmjernom umornosti, potiho kaže:'')
Mara
Ginemo! Ginemo!
A sve zaludu!
Srebro, biser, prsteni,...
sve, sve je prodano,
impegnano*.
Ali, valja nać,
valja živjet.
(''Protrnula, ali odmah i prenula se. Čuje nekoga da dohodi uza skale*. Brzo prođe rupcem* preko očiju, sjedne u stolac, načini škuficu i šalin, sve da joj se ne vidi ganuće.'')
Bože prosti, rekle bi da plačem!
3.3 III Prizor
(''Ore, Made i Pavle ulaze jedna za drugom, sve tri jednako obučene kako se nosilo godina 1830. Veliki zatvoreni klobuci*, široki rukavi i široko ruho. Oko pâsa mantljice* od modroga krepuna*. Suknje su kratke, a crevlje* otvorene s bjelijem bječvama*. Svaka od njih drži u ruci molitvenik i fini bijeli ubručić*. Sve tri su malo ukočene, ozbiljne. Ništa smiješna, ali razumije se da živu izvan svijeta. Jedna ih mala „kozica”* prati, pa kako one uljegnu*, ostane do vrata. Ulaze jedna za drugom, pa idu ravno do majke, te joj se jednim kretom* sve tri duboko poklone.'')
Ore, Made, Pavle
Gospo majko!
Mara (''Naslonila se dražesno u stôcu*, pak pola šaljivo, a nekom carskom ljubaznošću prima pozdrave, kao da se vladarica klanja dvorskijem damam)
Dobro mi došle,
dobro mi došle!
Ma viđi* ti,
što su mi danas famoze*.
Zaisto Made,
tvoj klobučić ti
/ stoji krasno!
|
| Made (''sretno, ali ustegnutim izražajem'':)
\ Da si viđela*,
što su me gledali!...
Mara
Niko pak ne nosi šalin*,
kako moja ćerce* Ore!
Ore
Naučila sam od Vas,
''Madame le Contesse Marina de Benessa''
''dame d'honneur de sa majeste l'Imperatrice Marie Caroline!''*
Mara (''šaljivo i nehajno gladeći bijele zavojke''*)
Ajmeh!
I tebi je još Frančesko* po glavi!
Ore
Kako ne bi!...
Viđele* smo Vas balat*
kontradancu* s Imperaturom*...
Pavle (''podala je „kozici” svoj šal i klobučić. Oponašajući ih ironički:'')
Oh koja bremena*, koja bremena!
Mara (''mirno je gledajući'')
Sveđ* dobra za skladnu čeljad.
Ore (''potiho Pavli odlazeći s klobukom u ruci:'')
Razumiješ li?
Pavle (''pogledavši je mirno, strese ramenima i obrne joj leđa:'')
Ne.
Made (''Ori'')
Ho'mo* se promjenut*, Ore!
(''odlaze, a „kozica” za njima'')
4 Спољне повезнице
* О опери „''Сутон''” на српској википедији
* О опери „''Сутон''” на хрватској википедији
----
„Сутон”
Либрето
Речник мање познатих речи и израза ►