Од Аристотела до Ренесансе

Када је Спарта крајем V века пре Хр. опасала и срушила Атину, изгуби мајка грчке философије и уметности своју премоћ, и снага и самосталност атинске мисли пропадоше. Кад је, 399. пре Хр., Сократ морао да испије отров, са њим и Атина испусти душу, и она је само још с оклевањем боравила у његовом поносном ученику Платону. И кад је Филип, краљ маћедонски, победио Атињане код Херонеје 338. пре Хр., и Александар после три године до темеља спалио моћни град Тебу, чак ни остентативна поштеда Пиндарове куће није могла сакрити чињеницу да је независност Атине, у политичком и у духовном погледу, неповратно разорена. У томе што је маћедонски Аристотело завладао над грчком философијом огледа се политичка потчињеност Јеладе мужевним и млађим народима на северу.
Смрт Александрова (323. пре Хр.) убрзала је овај процес пропадања. Младић-владалац, мада је и поред Аристотелова поучавања остао варварин, научио се поштовати богату културу Јеладе, и сањао је о раширењу те културе на Истоку по путевима своје победоносне војске. Развитак грчке трговине и умножавање грчких трговачких места у Малој Азији створили су економску основу да и ова област постане члан јелинске царевине, и Александар се надао да ће из ових пословних места зрачити и побеђивати не само грчка добра него и грчка мисао. Али, он је потцењивао тромост и отпорну снагу источнога духа, а и величину и дубину источне културе. Напослетку, инак је то било младачко уображавање кад је он мислио да би се једна тако незрела и нестабилна култура, као што је била грчка, могла да наметне другој култури која је била неупоредиво раширенија и имала корен у традицијама достојним највећег поштовања. Квантитет Азије излазио је сувише крупан према квалитету Јеладе. Александра самог, у тренутку његове највеће славе, победила је душа Истока. Он се (поред више других жена) оженио Даријевом ћерком; узео персиску круну и облачио се као персиски краљеви; увео у Европу источњачки појам »краља по милости божјој«; и напослетку запрепастио скептичну Грчку кад је, у величанственом источном стилу, изјавио да је он бог. Грчка се смејала, а Александар се опијао до бесвести.
После једва приметног утицаја азиске душе на млохаво тело владајућега јелинства дошла је наокоро бујица источних култова и секата која је продирала истим комуникационим путевима што их је основао млади владалац; пробијени насипи пустили су да океан источњачкога духа тече по низијама још младалачке европске културе. Мистичка и суперстициозна учења која су ухватила корен у нижим грчким народним слојевима добијала су нову храну и раширивала се; источњачка наклоност према равнодушности и резигнацији нашла је плодно земљшпте у декадентној и клонулој Јелади. Стоичка философија, коју је у Атину увео фенички трговац Зенон (око 310. пре Хр.), само је једно од многих страних тела што су у њу полагано продирала. И стоицизам и епикуреизам — равнодупшо дочекивање невоља, и тежња за заборављањем невоља у загрљају уживања — уче како човек може да буде срећан и кад је потчињен и кад је роб; баш онако као што су песимистички источњачки стоицизам Шопенхауеров и клонули епикуреизам Ренанов у XIX веку били израз једне неуспеле Револуције и раздеране Француске.
Не треба мислити да су ове природне антитезе етичких учења биле сасвим нове за Грчку. Оне се налазе код мрачнога Хераклита и код »насмејаног философа« Демокрита, и познато је да су се Сократови ученици под вођством Антистена и Аристипа поделили на киничаре и киренаичаре, и први су проповедали равнодушност, а други срећу. Ну, ове школе у своје време биле су готово егзотичне моде мишљења: Атина за време своје моћи није водила рачуна о њима. Али, кад је Јелада видела Херонеју у крви и Тебу у пепелу, она обрати пажњу на Диогена, и кад је Атину слава оставила, Атина је била зрела за Зенона и Епикура.
Своју философију апатије саградио је Зенон на једном детерминизму који је Хрисип, доцније стоичар, само тешко могао да разликује од источњачког фатализма. Кад је Зенон, који није био никакав пријатељ ропства, изударао свог роба због некога преступа, овај се оправдавао позивајући се на философију свога господара, по којој је он од вечности опредељен да прави ту погрешку, на што је Зенон, са благошћу мудраца, одговорио да је он, Зенон, на основу исте философије одабран за то да га бије због те погрешке. Као што је Шопенхауер сматрао да је бесциљан отпор индивидуалне воље против универсалне воље, тако су и стоичари тврдили да је философска равнодушност једини паметан став према животу у којем је борба за опстанак тако неправедно осуђена на неминовни пораз. Ако је победа сасвим немогућа, онда је треба презрети. Тајна мира није у томе да свој живот прилагођавамо својим жељама, него да своје жеље спуштамо на линију својих животних односа. »Ако ти се чини да је недовољно то што имаш (каже римски стоичар Сенека, који је умро 65. после Хр.), бићеш несрећан ако и сав свет буде твој.«
Овакво учење дизало је толику грају да је изазвало себи супротно учење, и Епикур, мада је исто тако стоички живео као Зенон, бранио је овај други екстрем. Епикур, каже Фенелон, »купио је себи убаву башту, коју је сам уредио. Ту је основао своју школу, и ту је живео скромно и у слози са својим ученицима, које је поучавао шетајући се и радећи ... Он је према свакоме био добар и пријатан... Он је био уверен да нема ничега благороднијег него бавити се философијом.« Његову исходишну тачку чини уверење да је равнодушност немогућна, и да је уживање — а оно не мора бити чулно уживаље — једини схватљиви, и сасвим оправдани циљ живота и делања. »Од природе свако живо биће претпоставља своје добро добру других«; — чак и стоичар налази фино задовољство у одрицању. »Не треба уживање избегавати, него га треба бирати.« Према томе, Епикур није никакав епикурејац; он духовне радости цени више него чулне, и одвраћа од онога уживања које душу раздражује и помућује место да је умирује и ублажује. Најзад, саветује да не тражимо уживање у обичном смислу речи, него атараксију — непомућеност, изједначеност, душевну мирноћу; све то тесно се прислања уз апатију Зенонову.
Када су Римљани 46. пре Хр. дошли у Јеладу да пљачкају, затекли су та два ривала како између себе деле поље философије; и како сами нису имали ни времена ни довољно суптилности за спекулативно мишљење, понели су са собом поред свога друтог плена обе философије у Рим. Велики организатори и вечни робови у истој мери склони су стоичким навикама: ако је човек сувише осетљив, онда је владање тешко као и робовање. Што је Рим имао из области философије, дошло је углавном из школе Зенонове. То важи како о Марку Аурелију, цару, тако и о Епиктету, робу; и чак Лукреције проповеда епикуреизам као какав стоичар (слично Хајнеову Енглезу који је био тужан у уживању) и своје строго јеванђеље уживања запечатио је самоубиством. У свом племенитом епу О природи ствари угледа се на Епикура и одбацује уживање тиме што га слабо хвали. Готово савременик Цезара и Помпеја, он је живео усред буне и бојне граје; његово нервозно перо непрекидно је дожељкивало душевно спокојство и мир. Он се замишља као плашљиво биће чију је младост помрачио религиозни страх, јер он својим читаоцима неуморно приповеда да, осим земље, нема никаквог пакла, и да има само таквих богова који као џентлмени живе у облацима у каквој епикурској башти, и никад се не мешају у људске прилике. Култу неба и пакла који је бујао у римском народу претпоставља он један безобзиран материјализам. Душа и дух развијају се са телом, расту са његовим растењем, трпе његове болове, и умиру са његовом смрћу. Нема ничега осим атома, простора и закона; а закон свих закона јесте вечито настајање и нестајање.
:Ниједна појединост не траје, све оне теку, :за делове приањају делови; ствари расту, :док их не упознамо и име им дамо, и док се поново:не распадну; нико не зна да ли су још то. :Атоме, који круже брже или полагано, :видим згрудане у сунце и у светове који се:развијају; али, светови cami u сунце:опет ће једаред пасти у вечито струјање. :И ти, Земљо, — са царствима, земљама и морима —:ти најситнија међу свима звезданим јатима, :у постајању, слично њима, постала си лопта, :да нестанеш нестајући свакога тренутка... :Ништа не постоји. Море ће се разићи у нежне паре, :месечином обасјани пруд неће остати онде:где ће га бели таласи других мора:као српови покосити у другим заливиma.
Поред астрономског настајања и нестајања постоји још рађање и изумирање врста.
»И многе немани одвајкада је земља покушавала да рађа .,. бића са чудноватим лицима и удовима... нека без ногу, друга без руку, трећа без уста, а четврта без очију... Све могуће немани... родила је земља, али узалуд, јер је природа ускратила помоћ за њихово успевање, тако да нису могле постизати жељено цветање живота, ни налазити храну, ни брачно здружење; и многи родови створења морали су у оно време да изумиру и да постану неспособни за рађање и размножавање у својој врсти Јер, од почетка свога ностојања, сва створења која дишу дахом живота чувала су и одржавала своју врсту снагом или храброшћу или брзином ... Она којима природа није дала ниједну од тих особина морала су да буду изложена као плен и лов другима док природа није њихову врсту предала изумирању.«
И народи расту полагано као појединци и исто тако пропадају: »једни народи долазе, друти пролазе, и за кратко време смењују се родови живих бића, и, као тркачи, предају најближима светлост живота.« Пред борбом и пред неминовном смрћу само атараксија крије мудрост: »на све ствари гледати мирним духом«. Стара паганска животна радост очевидно је ту ишчезла, и један готово егзотичан дух додирује жице сломљене лире. Историја, која се не одриче хумора, није нигда била досетљивија него ли у часу кад је овога уздржљивога и класичнога песимиста назвала »епикурејцем«.
Влада ли већ код ученика Епикурова такав дух, онда човек може себи претставити животодавни оптимизам изразитих стоичара као што су Аурелије или Епиктет. У целој књижевности ништа теже не пада на душу него ли Расправе роба, изузевши можда Медитације цареве. »Не тражи да се ствари дешавају онако као што их ти себи желиш, него радије жели себи оно што се дешава, па ћеш срећно живети.« На тај начин човек несумњиво може да управља судбином и игра улогу владара света. Прича се да је Епиктетов господар, који га је кињио сталном свирепошћу, једнога дана стао окретати Епиктету ногу ради своје забаве: »Ако продужиш то (рече овај мирно), сломићеш ми ногу«. Господар је игру продужио, и нога је била сломљена. »Зар ти нисам рекао (примети Епиктет благо) да ћеш ми ногу сломити?« Али, има неке скривене отмености у овој философији која потсећа на безречну храброст пацифиста у Достојевскога. »Никад не треба рећи: ја сам ту ствар изгубио, него: ја сам је вратио. Умре ли ти дете, оно је враћено. Умре ли ти жена, она је враћена. Отму ли ти твоја добра, зар нису и она само враћена?« Таква места одају близину хришћанства и његових неустрашивих мученика; зар нису уствари хришћанска етика одрицања самога себе, хришћански политички идеал готово комунистичког братства људи и хришћанско учење о страшноме суду — фрагменти стоичких учења што су их струје мишљења овамо нанеле? У Епиктету изгубила је грчко-римска душа своје паганство, и отворила се примању једне нове вере. Његова књига одликована је тиме што ју је рана хришћанска црква увела као религиозни приручник. Од ових Расправа џ Медитација Марка Аурелија само је један корак до књиге Угледање на Христа.
Међутим, историска позаднна преображавала се у нове сцене. У једном значајном одељку8 Лукреције описује пропадање агрикултуре у римској држави и узрок томе налази у исцрпености тла. Ма који узрок био, богатство Рима обрну се у сиромаштво, његова организација у пропаст, његова моћ и његов понос у декаденцију и апатију. Градове је исисавала њихова некултурна околина, путеви су пропадали, и по њима нису више одјекивали кораци трговаца; мале породице образованога Рима истребила су животно јака и необразована германска племена, која су сваке године тајно прелазила преко границе; паганска култура предала се источњачким култовима, и Царство је неосетно прелазило у Папство.
Црква, коју су у раним вековима потпомагали владари, чију је моћ она постепено прогутала, брзо је стекла величину, моћ и област утицаја. У XIII веку њој је припадала већ трећина европскога земљшпта, и њене ризнице биле су препуне дарова које су прилагали богаташи и сиромаси. За једно тисућлеће, магијом непромењеног исповедања вере, ујединила се већина европског становништва; никада пре или после није се једна организација тако далеко и тако мирно раширила. Ово јединство, по мшиљењу цркве, захтевало је да општа вера натприродном санкцијом буде издигнута изнад променљивости и разорне моћи времена; зато су неприкосновене и стамене догме као заштитни оклоп обавиле младалачки дух средњовековне Европе. У оквиру тога заштитног оклопа кретала се схоластичка философија на уском путу од вере до разума и опет назад, у пометеном кружењу од некритичких претпоставака до унапред одређених закључака. У XIII веку све хршшћанство узнемирили су и покренули арапски и јеврејски преводи Аристотелових списа, али моћ цркве била је још довољно јака да, трудом Томе Аквинскога и других, преобрази Аристотела у средњовековног теолога. Резултат је био цепидлачарство, али никаква мудрост. »Ако памет и дух човеков обделавају материју (каже Бекон), онда они раде управљајући се према градиву, и оно их ограничава; а раде ли на себи, као паук што ради на својој мрежи, онда су они неограничени и на сваки начин испредају ткање учености, и човек се диви финоћама градива и рада, али такво дело нема супстанције и не доноси користи.« Раније или доцније интелекат Европе морао је разбити тај оклоп.
После тисућгодишњег орања донело је то земљиште опет плод: роба се множила у обиљу које је изазвало трговину, а трговина је на својим раскрсницама поново подизала велике вароши у којима се могло заједнички радити на неговању културе и на поновном изграђивању цивилизације. Крсташки походи отворили су пут на Исток и омогућили прилив раскоши и разних јереси, а то је било кобно за аскетство и за догме. Из Мисира је долазила јевтина хартија, и она је заменила пергаменат чија је скупоћа била узрок што је ученост постала монопол свештеника; штампа, која је одавно очекивала јевтин материјал, нагло се развијала као запаљени експлозив, и свој превратнички и просвећивачки утицај раширила је у свима правцима. Смели бродари, снабдевени компасом, продирали су у пустиње морске, и уништавали људско незнање о земљи; стрпљиви посматрачи, снабдевени телескопима, смело су управљали своје погледе преко граница догме и уништавали људско незнање о небу. Ту и тамо, на университетима, у манастирима и на забитним заклонима, чуле су се дискусије, и почело се испитивати; на стрампутицама, из тежње да се мање скупи метали претворе у злато, преобразила се алхемија у хемију; са још плашљивим духом човек је из астрологије допузао до астрономије, а из прича о животињама које говоре развила се зоологија. Буђење је почело Роџером Беконом (умро 1294.), продужило се безгранично многостраним Леонардом (1452.—1519.), и достигло врхунац у астрономији коју су донели Коперник (1473.—1543.) и Галилеји (1564.—1642.), у изучавањима електрицитета и магнетизма која је вршио Гилберт (1544.—1603.), у изучавањима анатомије која је вршио Весалије (1514.—1564.), и најзад у испитивањима циркулације крви која је вршио Харви (1578.—1657.). Са растењем знања престајао је страх; више се мислило на савлађивање него ли на поштовање непознатог. Сваки витални дух био је обузет новим уздањем; ограде су биле срушене, и није се више знало ни за какве границе људских могућности. »Ну, што мале галије као небеска тела могу да плове око целе земље, то је срећа нашега времена. Ова времена с правом би смела рећи plus ultra, још даље, онде где су ранија рекла non plus ultra. То је било време делања, надања и животне снаге; нових почетака и предузећа у свакој области; време које је очекивало један глас, један синтетичан дух који би му изнео суштину и мисао. Фрања Бекон, »најмоћнији дух новога времена«, био је тај »који је духове збунио« и огласио да је Европа стала на ноге.


Отаџбина Платонова

Животи и мишљења великих философа | Платон
<< О користи од философије | Отаџбина Платонова | Сократ >>
----
Карта Европе показује да Грчка личи на неку коштуњаву руку којој савијени прсти падају у Средоземно Море, Јужно лежи велико острво Крит, одакле су они пожудни прсти на две хиљаде година пре Христа ухватили почетке цивилизације и културе. Источно, с ону страну Егејскога Мора, лежи Мала Азија, која данас ћути и не јавља се да је жива; али, у временима пре Платона бујали су у њој послови, трговина и дух предузимачки. На западу, с ону страну Јонскога Мора, налази се Италија као крив торањ у мору, јужно и западно Сицилија и Шпанија, које су криле све цветне насеобине грчке, и још даље на западу »Стубови Хераклови« (данашњи Гибралтар), она мрачна врата поред којих се није усуђивао да прође ниједан антички бродар. И напослетку, на северу налази се област коју су онда чиниле Тесалија, Епир и Маћедонија, још несавладани и полуварварски крајеви, из којих или кроз које су се уселила она снажна племена чији потомци беху генији Хомерове и Периклове Грчке.
Поглед на карту открива даље безбројне заливе на обалама и узвишења на копну. Свуда усеци и заливи кроз које се увлачи море, н земља свуда наваљана и набацана у брежуљке и брда. Овим природним воденим и планинским границама била је Грчка раздељена на усамљене комаде. И како су путовање и саобраћај у она времена били много мучнији и опаснији него данас, свака долина развијала је своје, за се довољно, газдинство, и сопствену, независну владавину, сопствена уређења, језик, религију и културу. Свуда један два града, око којих се све до брдских кланаца простире пољопривредно залеђе: такве »вароши-државе« биле су Еубеја и Локрида, такве Етолија, Фокида, Беотија, Ахеја, Арголида, Елида, Аркадија, Месенија, Лаконија са главном вароши Спартом, и Атика с Атином.
Карта нам показује још и то да је Атина од свих већих грчких вароши најисточније лежала. Својим повољним положајем развила се Атина у место кроз које су Грци излазили у свет и за којим су тежиле малоазиске трговачке вароши, и она је постала капија кроз коју су оне старије вароши уносиле свој раскош и своју културу у младу грчку земљу. Она је у Пиреју имала изврсну луку, где је безброј бродова могло да се укотви без сметња које долазе од тешких морских невоља. И она је имала велику прекоморску флоту.
У време од 490. до 470. године пре Христа заборавиле су Спарта и Атина своју завист, сјединиле су своје снаге и одбиле напад Персијанаца под вођством Дарија и Ксеркса, и тиме спречиле да Грчка постане колонијом азиске царевине. У тој борби младе Европе против Истока, који је већ старио, Спарта је дала војску а Атина флоту. После рата распустила је Спарта своју војску и морала да западне у економске тешкоће, које увек прате такве догађаје; своју ратну флоту Атина је претворила у трговачку морнарицу, и развила се у једну од највећих трговачких вароши старога света. Спарта се вратила у стање пољопривредне одвојености и у опште мировање, док је Атина постала пословно трговачко и лучко место где су се сусретале многе расе са својим различним култовима и обичајима, и својим додиром и супарншптвом изазивале упоређивање, тачна испитивања и размишљање.
У таквим средиштима разноврсног саобраћаја готово се сасвим истиру традиције и догме. Где је безброј исповедања вере, ту нагињемо на то да сумњамо у све. Трговци су, по свој прилици, били први скептичари; они су се сувшпе којечега нагледали да би у све то могли веровати, и општа склоност трговаца да сав свет деле на будале и лопове довела је до сумње у све вероисповести. Поред тога, они су постепено развијали и науку; са све већом сложеношћу новчаних послова развијала се математика, а са јачањем бродарске храбрости астрономија. Благостање које је непрестано расло донело је са собом доколицу и сигурност, а то су услови сваког испитивања и сваке научие спекулације. Од звезда није се више тражила само оријентација на далекој морској пучини, него и одговор на загонетке васељене; први грчки философи били су астрономи. »Поносећи се оним што су постигли (каже Аристотело), људи су после персиских ратова непрестано корачали напред; насељавали су се у свима наукама и тражили још даље области испитивања. Смелост људи нарасла је толико да су се усудили да за процесе и за догађаје, који су се пре сводили на натприродне снаге. траже природне основе за објашњавање. Магија и обреди полагано су узмицали нред науком и посматрањем, и почела се развијати философија.
У почетку философија је била на физикалној основи. Она је гледала на свет материје и питала шта су последњи и неразрешљиви саставни делови ствари. Природан завршетак овога тока мисли био је материјализам Демокритов (460.—360. пре Христа): »У стварности нема ничега даље осим атома и простора«. Таква је била једна од главних струја грчкога мишљења; у Платоново доба лродужавала је она свој живот неко време под земљом, али је наново избила на површину у Епикура (342.— 270. пре Христа), и у Лукреција постала је струјом речитости. Ну, најособеније и најугледније тековине грчке философије добивале су свој облик у софиста, путника и учитеља мудрости, који су више пазили на властите мисли и сопствену природу него ли на свет ствари. Сви они били су мудре главе (на пример Горгија и Хипија), и многи од њих (Протагора, Продик) дубокоумни. Једва има који проблем или које решење у нашој савременој философији духа и људскога држања да га они нису били поимали и о њему говорили. О свакој ствари они су сумњали, и без страха се кретали усред религиозних и политичких табуа, и сваку веру и свако уређење позивали су пред судиски сто ума. У политици поделили су се на две школе. Један правац учио је, као и Русо, да је природа добра, а цивилизација зла; да су људи од природе сви једнаки и да су постали различни само због мера и наредаба појединих класа, и да су законе измислили јачи да би везали слабије и владали над њима. Други правац заступао је, као и Ниче, схватање да природа стоји с ону страну добра и зла; да су људи од природе сви различни; да су морал измислили слабији да би везали и ограничили јаче, и да је моћ највиша врлина и највиша жудња човекова. Зато је по њима од свих облика владавине аристократија најмудрија и најприроднија.
Овај напад на демократију показује несумњиво пораст богате мањине у Атини која се назвала олигархиском партијом, а демократију огласила за празну заблуду. У извесном смислу демократије није било толико да би је изобличавали; јер су од 400.000 становника атинских њих 245.000 били робови, а ти уопште нису имали никаквих политичких права, а од оних 150.00 слободних или грађана долазио је само мален број у Еклесију, или народну скупштину, где су се претресале и уређивале прилике у држави. Али, и поред тога, Атињани су остварили демократски дух у толикој мери у коликој он доцније никад није био остварен. Народна скушптина била је највиша власт, а највише чиновничко тело, Дикастерија, или највиши суд, бројало је преко хиљаду чланова (зато су подмићивања била скупо задовољство), које су по алфабетској схеми бирали из целокупног броја грађана. Ниједно уређење није могло бити демократскије, а ни безумније, како су тврдили његови противници.
За време другога Пелопонескога Рата, који је трајао дуже од једног људског века (430.—400. пре Христа), и у којем се војничка моћ Спарте борила против поморске моћи Атине и напослетку је и победила, олигархиска партија атинска, под вођством Критијиним, тражила је да се демократија уклони пошто није способна да води рат, и хвалила је потајно аристократску владавину у Спарти. Многи од олигархиских вођа били су прогнани; али, кад се Атина најзад предала, између осталих Спартиних услова за мир био је и тај да се натраг позову прогнани аристократи. Тек што су се ови вратили, изазваше они под вођствои Критијиним револуцију богаташа против »демократске« партије, која је владала за време несрећнога рата. Револуција буде угушена, и Критија умре на бојном пољу.
Овај Критија био је ученик Сократов и ујак Платонов.
----
<< О користи од философије | Отаџбина Платонова | Сократ >>


О користи од филозофије

Животи и мишљења великих филозофа | Увод
<< Садржај | О користи од филозофије | Отаџбина Платонова >>
----
Има у филозофији уживања, и, шта више, и привидни свет метафизике има нечега заводничког; то осећа свако докле га грубе потребе његовог телесног постојања са висова мисли не свуку на економски вашар са његовим частохлепљем и користољубљем. Већина нас упознала је златне дане младости кад је филозофија одиста била за нас, како ју је Платон назвао, »драгоцена радост«; то су дани кад се показивала неупоредиво драгоценијом љубав за истином која лукаво узмиче него ли задовољство у телу или наклапања света. И увек остаје у нама неки преостатак размишљања из оне ране љубави према мудрости. »Живот има смисао (осећамо то са Браунингом), и наћи његов смисао то је моја храна и моје пиће.« Има премного ствари у нашем животу које су бесмислене, има пролазности и колебања које само себе разара. Ми се боримо са хаосом око нас и у нама, а ипак поверовали бисмо да одиста у нама има нечега што има смисла и што је битно, само кад бисмо могли одгонетнути своје сопствене душе. Хоћемо да разумемо: »Живети - то значи за нас постојано преображавати у светлост и пламен све оно што смо и све оно што се нас тиче! (Ниче) Ми смо, као Мића у Браћи Карамазовима, »бића која не жуде милиона, него одговор на своја питања.« Вредност и везе пролазних ствари хоћемо да схватимо да се спасемо из вртлога свакодневних догађаја. И хоћемо да знамо, пре него што већ буде касно, да је мало мало и велико велико; и хоћемо да видимо ствари онако како ће се оне увек појављивати: »у светлости вечности«. И хоћемо да се научимо смејати се у лице оном што је неминовно, и, шта више, и саму смрт дочекивати с осмејком. И хоћемо да будемо потпуни, да критиком и сагласношћу својих жеља сједињујемо своје снаге; јер сабрана снага значи последњу реч у етици и у филозофији државе, а можда и у логици и метафизици. »Филозоф бити (каже Торо) значи не само имати суптилне мисли, и не можда основати неку филозофиску школу, него волети мудрост, и то тако да према њеним прописима проводимо живот у чистоти, независности, храбрости и поуздању.« Чим смо постигли мудрост, сигурно је да ће нам и све остало бити дано. »Тражите најпре добре дарове мудрости (опомиње нас Бекон), а све остало или ће се пронаћи или се неће осетити да нам недостаје.« Истина нас неће обогатити, али ће нас зато ослободити.
Нељубазан читалац прекинуће нас овде својом напоменом да је филозофија исто тако некорисна као и играње шаха, и исто тако тамна као и незнање, и да мировање значи исто што и бити сам собом задовољан. »Нема ничега тако безумног (рекао је Цицерон) што се не би нашло у књигама филозофа.« Неоспорно је да је било филозофа који су располагали сваком врстом мудрости, само не здравим људским разумом; многи филозофски полет долазио је само од дизалачке снаге лакога ваздуха. На овом свом путу ми ћемо се заустављати само у пристаништима светлости, а нећемо улазити у муљевите струје метафизике и у »безобално море« теолошких расправљања. Ну, да ли је филозофија одиста осуђена на мировање? Наука на око непрестано ходи напред, а филозофија као да губи тле под собом. Ово причињавање настало је само зато што је филозофија узела на се тежак и опасан задатак, наиме да испитује проблеме који још нису приступачни методама науке. Ти су проблеми, на пример, добро и зло, лепо и ружно, поредак и слобода, живот и смрт. Али, чим нека област испитивања донесе резултате који се могу тачно формулисати, онда она добива име науке. Свака наука почиње као филозофија и завршује се као уметност; она настаје из претноставке и онда прелази у практичне делатности. Филозофија је (у метафизици) хипотетичко тумачење онога што је непознато или (у етици и у филозофији државе) тумачење онога што није тачно познато; она је прва ватрена лииија при опседању истине. Наука је освојена област и иза ње налазе се оне обезбеђене области у којима сазнање и уметност подижу наш непотпуни а ипак чудесни свет. Филозофија као да се збунила па се зауставила, али само зато што је плодове своје победе оставила наукама, својим ћеркама, а сама, у свом божанском незадовољству, иде у сусрет оном што је неизвесно и неиспитано.
Треба ли стручније да говоримо? Наука је аналитичко описивање, а филозофија синтетично објашњавање. Наука тежи за тим да разреши целину у њене делове, организам у органе, оно што је тамно у оно што је познато. Она не испитује ни вредност ни идеалне могућности ствари, ни њихово целокупно и дефинитивно значење; она се задовољава тиме да покаже своје садање постојаае и стање онакво какво је, и одлучно ограничава свој поглед на природу и на стварно постојаље ствари. Научник је непристрасан као природа код Тургењева; он се интересује за бувино бедро са истом тачношћу као и за стваралачке порођајне болове генија. Филозоф се не зауставља при описивању чињеница, него тежи да уопште утврди њихове односе према искуству, и да на тај начин докучи њихов смисао и њихову вредност. У својој објашњавачкој синтези он ствари везује и покушава да велики часовник свемира, који је научник аналитички раставио у комаде, боље састави него ли његови претходници. Наука нас учи да исцељујемо и да убијамо; у поједином случају она смањује број смртности, да би за време рата у масама убијала. Али, само мудрост — а то су у светлости искуства измирене жеље — може нас научити кад треба да исцељујемо а кад да убијамо. Посматрање збивања и конструисање чињеница — то је наука; циљеве подвргавати критици и одмеравати их у узајамном односу — то је филозофија. Али, како је данас многостраност наших средстава и инструмената израсла изнад тумачења и синтезе морала и циљева, то је живот наш испуњен бесмисленом грајом и истим таквим беснилом. Јер чињеница ништа не претставља ако се не доведе у везу са потребама; без везе са циљем и са целином, она није потпуна. Наука без филозофије и чињенице које нису повезане, и којима није одређена вредност, не могу нас избавити из дивљега нереда и очајања. Наука нам даје знање; али, само филозофија може да нам; да мудрост.
Посебно говорећи, филозофија значи и обухвата пет области испитивааа и расправљања. То су: логика, естетика, етика, филозофија државе и метафизика. Логика је изучавање идеалне методе мишљења и испитивања; унутрашње и спољно посматрање, дедукција и индукција, образовање хипотеза и експерименат, анализа и синтеза, то су облици људске делатности што их логика тежи да разуме и њима да се бави. Људи понајвише мисле да је она празно занимање; па, ипак, велики догађаји у историји мишљења јесу оне поправке које су учињене у методама мишљења и истраживања. Естетика је испитивање идеалног облика, или онога што је лепо; она је филозофија уметности. Етика је испитивање идеалног држања; највише сазнање, учи Сократ, то је сазнање онога што је добро и онога што је зло, то је дoзнавање мудрости која се односи на живот. Философија цржаве је испитивање идеалне друштвене организације (она није, као што би се то могло мислити, уметност и наука о томе како се положаји хватају и задржавају). Монархија, аристократија, демократија, социјализам, анархизам, то су dramatis personae политичке филозофије. И напослетку, метафизика (која пада у тако многе тешкоће што не тежи, као други облици филозофије, да стварност уреди у светлости идеалног) јесте испитивање »последње стварности« свих ствари: стварне и основне каквоће »материје« (онтологија), »духа« (филозофиска психологија), и односа између »материје« и »духа« у процесима опажања и сазнавања (епистемологија).
То су делови филозофије; али, тако разглобљена, она губи лепоту и драж. Ми је нећемо тражити у њеној смежураној апстрактности и у формализму, него одевену у жив облик генијалног човека. Не желимо да испитујемо само филозофије, него филозофе; ми желимо да своје време проведемо са свецима и мученицима мисли и да се окружујемо игром зракова њихова духа, док и ми можда, ако и у мањој мери, не узмемо учешћа у оном што је Леонардо назвао »најблагороднијим уживањем, радошћу разумевања«. Сваки од ових филозофа може нас нечему научити, ако се само правилно држимо њега. »Шта је тајна правог научника?« пита Емерсон. »У сваком човеку има нешто што за ме може бити поучно, и у томе сам ја његов ученик«. Поуздано смемо и ми да се тако ослонимо на водилачке духове историје, а да свој понос не повредимо! И може нам се свидети она друта мисао Емерсонова: да се у нама, кад нам геније говори, помаља као дух оно сећање да смо и ми у далекој младости имали баш исту мисао у неодређеном облику, и да нам је недостајало само храбрости и уметности да је заоденемо речима. И одиста, великани нам говоре само кад им поклањамо свој слух и своју душу да их чујемо; само ако је у нас бар заметак онога што је у њима стигло до цветања. Ми са њима делимо иста искуства, али из њих нисмо истиснули последње капи тајне и нежно тканога смисла; за горње тонове стварности што звучи око нас нисмо имали чула. Геније чује горње тонове и музику сфера; он зна зашто је Питагора филозофију назвао »највишом музиком«.
Тако ћемо ми ослушкивати ове људе, готови да им опростимо мале омашке, па ипак жељни да чујемо оно што су желели да нас науче. »Буди паметан (рекао је стари Сократ Критону) и не води бриге да ли су учитељи филозофије добри или лопш, него мисли на саму филозофију. Настојавај да је испитујеш разложно и савесно, па ако би била зла, тежи да људе одвојиш од ње, а ако би била онаква какву је ја видим, иди за њом и храбра срца служи јој.«
----
<< Садржај | О користи од филозофије | Отаџбина Платонова >>


Психолошки проблем

Животи и мишљења великих философа |
<< Политички проблем | Психолошки проблем | Психолошко решење >>
----
Али, иза ових pолитичких проблема стоји природа људска; да бисмо разумевали политику, морамо разумевати психологију. »Какви су људи, такве су и државе« (575); »колико има врста људи, толико има и врста устава... устави настају из моралне природе људи који живе у држави ...« (544); држава је онаква каква је зато што су њени грађани онакви какви су. Отуда, не можемо се надати никаквим бољим државама докле год не буде бољих људи; дотле све промене баш битне ствари неће променити. »Како су ипак људи довитљиви! — Они непрестано долазе лекарима, и тиме сметње повећавају и замршују. Мисле да ће се исцелити неким амајлијама, које им неко препоручи, али им никада не иде боље него увек само горе... Зар не раде као фигуре у комедијама кад се лаћају доношења закона, и уображавају да ће својим реформама учинити крај непоштењу и лоповлуцима — а притом не опажају да у ствари отсецају некој хидри главе!« (426).
Огледајмо летимице људски материјал с којим философија државе има да ради.
Људско делање, каже Платон, има три извора: пожуду, осећање, и сазнање. Пожуда, жудња, импулс и инстинкт — иду скупа; осећање, срце, частољубље и храброст — чине јединство; исто тако јединство чине сазнање, мишљење, интелекат и ум. Пожуда има своје седиште у доњем телу; она је нагон који избија из енергије, претежно сексуалне. Осећање има своје седиште у срцу и у снази крви; оно је органски одјек искуства и пожуде. Седиште сазнања је у глави; оно је око пожуде и може да постане крмилар душе.
Све те способности и особине имају сви људи, алн у различним степенима. Једни су чиста оваплоћена пожуда; то су немирне душе које жуде за добитком, и које се исцрпљују у материјалном лову и свакодневним борбама, и највишу радост налазе у раскошу и у самоистицању, и због својих незаситних жудња увек налазе да оно што су стекли још не претставља никакву вредност; ти људи стварају индустрију и владају њоме. Али, има других, који претстављају светиње осећања и срца, и који се мање старају за извојевану ствар него ли за победу »по себи«; ови се више радују борби но што трче за добитком, и њихов понос више лежи у моћи но у поседу, и више налазе своју срећу на бојном пољу него на пијацама; ови људи стварају војске и светску морнарицу. И напослетку има још мален број оних чије блаженство лежи у медитацији и у разумевању; они не жуде за земаљским добрима и победама, него за сазнањем; они остављају по страни пијаце и бојна поља да би се изгубили у мирној јасности затворенога мишљења; њихова воља је пре светлост него ватра, и њихово небо није моћ, него истина; то су људи мудрости, који стоје по страни, незапажени од света.
Као што је при практичном и личном делању потребно да пожудом, иако јој осећање даје топлоту, управља ум, тако би се и у савршеној држави индустриске моћи бавиле производњом, али не би смеле владати; војничке моћи давале би одбрану, али исто тако не би смеле владати; а снаге сазнања, наука и уметности биле би храњене и брањене, и оне би управљале. Без сазнања које управља народ би био неуређена гомила, као помућене пожуде; народом је потребно да управљају философи, као што је пожудама потребно сазнање које даје светлост. Слом настаје онда када трговци, чија срца покреће новац и благо, постају владари (434), или кад генерали уз помоћ својих војсака доносе војничке диктатуре. Добављач врши свој најбољи посао на привредном пољу, ратник у битци; овима најмање припадају јавне службе, јер у њиховим грубим рукама политика пада испод нивоа државничке уметности. Владавина је наука и уметност која изискује целога човека и дуго припремање. Само краљ-философ позван је да управља једним народом. »Докле год философи не постану краљеви, или док се садашњи такозвани краљеви и властодршци не предају истинском и темељном философирању, и док се у једно не стопи то двоје, политичка моћ н философија... све дотле неће моћи зла да се ослободе државе, а ако добро видим, ни људски род уошпте« (473).
То је завршни камен у Платоновој мисленој грађевини.
----
<< Политички проблем | Психолошки проблем | Психолошко решење >>


Политичка каријера Фрање Бекона

Бекон се родио 22. јануара 1561. у Кући Јорк у Лондону, боравишту свога оца, сера Николе Бекона, који је у првих двадесет година Јелисаветине владавине био Чувар великога печата. »Славу очеву (каже Меколеј) засенила је слава сина. Али, сер Никола није био обичан човек«. То нас даље не изненађује, јер геније претставља врхунац до којег се једна породица успиње преко талента, и одакле се преко талента генијевих потомака по ново спушта до осредњости. Беконова мајка била је леди Ана Кук, свастика сера Виљема Сесила, лорда Берли, који је био Јелисаветин Лорд Ризничар и један од најмоћнијих људи у Енглеској. Њен отац био је главни учитељ краља Едварда VI; она сама била је лингвист и теолог, и без икакве тешкоће кореспондирала је с владикама на грчком језику. Она је сама поучавала свога сина, и није штедела никаква напора у његову васпитању. Али, стварна мајка величине Беконове била је јелисаветска Енглеска, највећи век најмоћнијег модерног народа. Откриће Америке «скренуло је трговину са Средоземног Мора на Атлантски Океан, и атлантске земље — Шпанију, Француску, Холандију и Енглеску — довело је до оне трговачке и финансиске надмоћности коју је уживала Италија кад је половина Европе одабрала њене луке за увозна места источне трговине. С овом променом преселио се Препорођај из Флоренције, Рима, Милана и Венеције у Мадрид, Париз, Амстердам и Лондон. После уништења шпанске помореке моћи год. 1588. раширила се енглеска трговина по свима морима, у енглеским градовима цвала је домаћа индустрија, енглески поморци пловили су око целе земље, и енглески капетани заузели су Америку. Енглеска литература процвала је у Спенсеровим песмама и Сиднијевој прози; на енглеској позорници приказиване су драме које су писали Шекспир, Марло, Бен Џонсон и стотина других снажних песника. У таквој земљи и у таквом времену морао је да се развије свако ко је у. себи носио и незнатне способности.
Кад је Бекон навршио дванаест година, послали су га у Колеџ Св. Тројице у Кембриџу. Ту је проборавио три године, и оставио је колеџ с јаком антипатијом према његовим уџбеницима и методама, с утврђеним непријатељством према култу Аристотела, и решио је да философију сврати на плоднији пут, и да је из схоластичког расправљања окрене на осветљавање и умножавање људских добара. Мада је још био шеснаестогодипгњи младић, понуђен му је положај у пратњи енглескога амбасадора у Француској; и после брижљивог испитивања свих за и против, он га је прихватио. У уводу у Тумачење природе, говори он о тој судбински тешкој одлуци која га је од философије одвела у политику. То је место које се не може мимоићи.
»Како сам мислио да сам рођен за службу човечанству, и у старању за заједничко добро гледао један од задатака који стварају право јавности и свакоме стоје на расположењу као мора и ваздух, питао сам се шта би највише помогло човечанству, и за какве је задатке природа мене створила. Али, кад сам о томе размишљао, нашао сам да ниједно дело не доноси већу корист него ли откривање и развијање вештина и изума који образују цивилизацију људскога живота ... Пре свега, ако би коме човеку пошло за руком не само да нешто нарочито изуме - ма како корисно — него да у природи запали буктињу која би, у почетку свога светлења, бацала нешто светлости на садање границе и ограде људских открића, и која би доцније, ако би се још више распламтела, јасно показивала сваки угао и свако скровиште таме, онда би, чини ми се, овај откривач заслужио да га зову правим проширивачем човекове власти над светом, јунаком људске слободе и ослободиоцем од притиска који човека данас држи у оковима. Осим тога, ја сам нашао да је моја сопствена природа нарочито удешена за посматрање истине. Јер мој дух био је исто тако довољно покретљив за онај најважнији предмет — мислим за опажање сличности — као и довољно поуздан и концентрисан за посматрање финих нијанса разлике. Ја сам располагао испитивачком страшћу, способношћу да свој суд стрпљиво одлажем, да размишљам с уживањем, да одобравам с обазривошћу, да са готовошћу исправљам лажне утиске, и да своје мисли уређујем са скрупулозном брижљивошћу. Ја нисам имао никакву жудњу за новинама и никакво слепо чуђење за старину. Превара ма у којем виду била ми је из основа мрска. На основу свих тих разлога мислио сам да су моја природа и моје диспозиције показиваде, тако рећи, неку врсту сродства и везе са истином.
Али, моје порекло, моје васпитање и образовање нису ме упућивали на философију него на политику; ја сам од детињства био, тако рећи, натопљен политиком. И као што се то често дешава младим људима, мој дух су понекад потресала туђа мишљења. Веровао сам.и то да моја дужност према мојој отаџбини има на ме специјална права којих не би имала у другим животним дужностима. Напослетку, обзиром на моје планове, у мени се развила нада да бих за своје радове могао да добијем поуздану помоћ и потпору ако бих обављао какву високу службу у држави. На основу ових мотива окренуо сам се политици.«
Сер Никола Бекон изненада умре 1579. године. Он је имао намеру за Фрању снабде каквим имањем; али, смрт поремети његове планове, и млади дипломат, позван брзо натраг у Лондон, оста ту без оца и без средстава. Он се био навикао на раскошан живот свога времена, и тешко му је било што мора да се прилагоди једноставном животу. Био је приморан да се ода правним пословима, и стао се обраћати својој утицајној родбини многобројним молбама да му осигура какав државни положај који би га ослободио економских брига. Његова понизна и скоро сервилна писма, поред све допадљивости и снаге свога стила, и поред очевидне обдарености њихова аутора, имала су мало успеха. Можда је Берли отказивао тражену потпору баш стога што Бекон није потцењивао своје способности, и што је на своје постављање гледао као на своје преимућство; а можда су та писма наглашавала и сувшпе прошлу, садању и будућу верност према узвшпеном лорду: у политици, као и у љубави, није добро кад се човек сав предаје; требало би увек давати, али никада све. Захвалност се храни очекивањем.
Напослетку, Бекон се ипак успињао, без потпоре одозго; али, сваки корак стајао га је много година. Године 1583. био је изабран у Парламенат као посланик града Тонтона, и његови бирачи били су њиме толико задовољни да су га неколико пута поново бирали у Парламенат. Он је располагао прегнантном и живом речитошћу, и био је беседник без беседништва. »Нико (каже Бен Цонсон) није никад чистије, збијеније и садржајније говорио него ли он, и нико није мање подносио празнине и узалудност у говору. Није било ниједне речи у његовом говору која не би била без сопствене дражи. Његови слушаоци нису могли кашљуцати или на страну гледати а да нешто не изгубе. Његов говор био је наређење ... Нико није имао јачу власт над душама других. Свако ко га је слушао бојао се да не престане«. Беседник достојан зависти!
Један моћан пријатељ био је дарежљив према њему — онај лепи гроф Есекс кога је Јелисавета несрећно волела, па се научила да га мрзи. Године 1595. поклонио је Есекс Бекону имање Твикенхам да би га утешио, јер покушај да Бекону прибави какву државну службу није успео. То је био сјајан поклон, и човек је могао веровати да ће то Бекона заувек везати за Есекса; али, то се није догодило. Неколико година доцније организовао је Есекс неку заверу која је хтела Јелисавету затворити и одабрати наследника за престо. Бекон је писао једно писмо за другим своме добротвору протестујући против те издаје; и кад је Есекс продужио превратнички рад, опоменуо га је Бекон да ће он верност према краљици претпоставити благодарности према пријатељу. Есекс је покушао своју срећу, али је предузеће пропало, и он буде бачен у тамницу. Бекон га је пред краљицом тако неуморно бранио да му је она напослетку заповедила »да говори о ком другом предмету.« Кад је Есекс, за неко време ослобођен, скупио оружану снагу, умарширао у Лондон и покушао да становништво градско изазове на револуцију, Бекон се срдито окренуо против њега. Међутим, он је био добио једно место у државном правобраниоштву, и кад је Есекс, поново затворен, изишао пред суд због издаје, Бекон је активно учествовао у оптужби против човека који је био његов дарежљиви пријатељ.
Несрећни племић буде осуђен и погубљен. Због свог учешћа у процесу Бекон је за неко време изгубио популарност, и био је отада окружен непријатељима, који су само чекали прилику да га уншпте. Његово незаситно частољубље није му давало мира; био је вечито незадовољан, и у својим расходима увек за једну годину напред или још више испред својих прихода. У свом трошењу био је расипан; раскошност је била средство његове дипломатије. Кад му је било четрдесет и пет година, оженио се, и помпезна и скупа церемонија направила је дубоку рупу у миразу који је био једна од привлачних страна његове одабранице. Године 1598. буде због својих дугова затворен. Али, ипак је непрестано ишао напред. Његове многостране способности и његово скоро безгранично знање подигли су га до утледног члана свих важннх комисија; постепено је улазио у више службе: 1606. постао је Solicitor-General (главни државни правобранилац), 1613. Attorney-General (главни државни тужилац), и напослетку 1618., кад му је било педесет и Пет годива, Лорд Канцелар.


Политички проблем

Животи и мишљења великих философа |
<< Етички проблем | Политички проблем | Психолошки проблем >>
----
Праведност би била проста ствар, каже Платон, кад би људи били прости; онда би нам био довољан анархистички комунизам. Један тренутак даје он слободан лет снази своје фантазије:
»Зато ћемо најпре да видимо како би с таквим уређењем људи живели... Зар не би и они сејали жито и садили винограде, правили одећу и обућу, и градили куће? Зар не би лети ишли неодевени и боси, а зими довољно одевени и обувени? А храниће се на тај начин што ће од јечма правити крупу и од пшенице брашно, и брашно месити и пећи одличне погаче и хлебове, и служити их на котарици или на чистим листовима, и са својом децом седати за софру на простирачу од тисе и мирте, па уз то, овенчани венцима, пити вино, певајући песме у славу богова, и уживати радости љубави, али не рађати деце више но што им имовина допушта, бојећи се сиромаштва и рата... Зацело имаће и зачина, соли и маслина, и у њиховој кухињи биће сира, и лука, и купуса, и друга варива. А за ђаконије даћемо им смокава, и грашка, и пасуља, и мркиња, и кестења, да га на ватри пеку, и уз то даћемо им да пију вина у малој мери. И може се очекивати да ће крај таквога начина живота свој живот провести у миру и пуном здрављу, па достићи дубоку старост, и сличан живот осигурати и свом потомству« (372).
Обратите пажњу на то како Платон летимице указује на овом месту на контролу множења становништва (а та би се можда имала вршити убијањем деце), на вегетаризам, и на »враћање природи«, на чисту једноставност, коју оцртава јеврејска легенда у башти Едену. Све то потсећа нас на Диогена »киничара«, који је, као што му већ и име показује, био мишљења да се имамо »вратити природи и жнвети заједно са животињама, јер су оне тако благе и пуне мере«. И одмах смо готово приправни да Платона уврстимо у исти ред са мислиоцима какви су били Сен-Симон и Фурије и Виљем Морис и Толстој. Али, он је нешто скептичнији него ли ови људи доброга веровања; он мирно поставља питање: откуда то долази да тако чист рај, као што је описан, никада није био остварен? — Откуда долази то да се таква земља Утопија нигде на карти не налази забележена?
Он одговара: Зато што је свет лаком и што расипа. Људи нису задовољни једноставним животом: они имају помаму за стицањем, частохлепни су, суревњиви, и завидни; кад им постане досадно оно што имају, они жуде за оним што немају, и ретко се дешава да похлепно не жуде за оним што другима припада. Као последица излази то да једна група отима област другој групи, и јавља се надметање група око земаљских блага, и напослетку рат. Развијају се трговина и банкарски послови, и то води до новог цепања класа. »Сваки обични град састоји се у ствари од два града: из града богатих и града сиромашних, и они ратују један против другога; у сваком од та два града има опет мањих — и отуда би се човек веома преварио кад би хтео да их испитује као поједине градове-државе« (423). Настаје трговачко грађанство, чији чланови својим богатством и својим големим новчаним издацима теже да освоје за се друштвени положај — »они издају велике суме новаца за своје жене« (548). Ове промене у подели имовине доносе са собом политичке промене; како имовина трговаца превазилази имовину поседника, аристократија узмиче пред плутократском олигархијом — и у држави владају богати трговци и банкари. Државну управу, која се састоји у измиривању социјалних снага и у прилагођавању мера општем развитку, замењује тада политика, а она није ништа друго до ратна вештина партија и јагма за положајима.
Сваки облик владавине руши сам себе кад преврши меру у чувању основног принципа. Аристократија пропада кад сузи круг властодржаца, а олигархија кад се преда неопрезној похлепи да се одмах обогати. Обадве изазивају револуцију. Кад револуција престане, може се човеку чинити да је она дошла из ситних узрока и незнатних ћудљивости; али, мада њу могу изазвати неважни поводи, опет је она изненадна последица тешких и постепено нагомиланих рђавих стања. Кад тело ослаби зато што су занемариване ситне повреде, онда већ и једноставна рана може довести до тешке болести (556). »Онда долази демократија. Сиротиња савладава своје противнике, неколицину осуђује на смрт, друге осуђује на изгнанство, и народу даје једнако учешће у грађанском праву и у државној управи...«
(557).
Али, демократија руши себе тиме што претерује — у демократији. Њезин основни принцип јесте једнако право свих да врше службе и да узимају учешћа у доношењу државних решења. На први поглед, то је одлично стање, али оно постаје катастрофално тиме што народ нема довољног образовања да изабере најбоље вође и најмудрији правац (588). »Што се тиче народа, он ништа не види, него само понавља оно што му вођи кажу« (Протагора, 317). Да једна идеја успе или да пропадне, довољно је да се она похвали или смешном учини у каквом комаду из народног живота (овај ударац уперен је против Аристофана, чије комедије нападају сваку нову идеју). За државни брод владавина гомиле јесте бурно море, где сваки талас говора наваљује на њега воду и спречава пловидбу. Крај такве демократије јесте тиранија или аутократија; гомила толико воли ласкање, и »толико је жедна меда« да напослетку најлукавији и најнесавеснији ласкавац, који себе зове »заштитником народа«, узима највишу власт у своје руке (565). (Сетите се историје Рима!
Што више Платон о томе размишља, све се више чуди оној лудости која избор државних чиновника оставља вољи и лаковерности гомиле — да уопште не говори о томе да се тај избор препушта оним мрачним и на новац халапљивим војводама који иза демократске позорнице кују олигархиске интриге. Платон се жали на то што смо ми у простијим приликама, на пример кад наручујемо чизме, вазда уверени да нас може задовољити само стручњак, а у политици, без даљега размишљања, узимамо да свако ко уме да лови гласове уме и да управља градом или државом. Кад смо болесни, поручујемо школованог лекара, чија нам титула јамчи за његову нарочиту спрему и разумевање ствари, а не тражимо онога који је веома леп и речит. Према томе, ако је цела држава болесна, зашто да не тражимо службу и вођство најмудријих и најбољих. Наћи методу која би од јавних положаја отклањала неспособне и лупеже, а спремала и бирала најбоље — то је задатак политичке философије или философије државе.
----
<< Етички проблем | Политички проблем | Психолошки проблем >>


Етички проблем

Животи и мишљења великих философа |
<< Платонов развитак | Етички проблем | Политички проблем >>
----
У кући Кефала, богатог аристократа, води се разговор. Групи припадају Глаукон и Адимант, браћа Платонова, и Трасимах, груб и лако узбудљив софист. Сократ, који је у дијалогу претстављао глас Платонов, пита Кефала:
»Шта сматраш ти за највећи благослов што си га могао пожети од свога богатства?«
Кефал одговара: богатство је за њега благослов зато што му оно даје могућности да буде дарежљив и частан и праведан. Сократ, својим лукавим начином, пита га шта он нарочито разумева под праведношћу; и на тај начин изазива философски мегдан. Јер ништа није тако тешко као дефинисање, нити ишта тако озбиљно као испитивање духовне јасности и умешности и вежбање у томе. Сократу је лако обарати једну за другом дефиниције које му се дају, док најзад Трасимах, који није тако стрпљив као други, не гракне на њега:
»Већ одавно си упао, Сократе, у празно брбљање! И какве то лудорије причате? Ако желиш да знаш шта је праведност, онда по мом схватању мораш одговарати, а не питати, и не поносити се стога што друге побијаш... Јер одиста знаш да је лакше питати него ли одговарати« (336).
Сократ се није уплашио, него је и даље више питао него што је одговарао, и после кратког расправљања принудио је непажљивога Трасимаха да је дао ову дефиницију:
»Па, чуј, (рече раздражени софист) ја тврдим да је моћ право, и да праведност није ништа друго до корист јачих... и да разне врсте владавине стварају законе за своју сопствену корист, и то демократске стварају демократске, аристократске стварају аристократске, а аутократске стварају аутократске. Ове законе, које су оне стварале да служе њиховој сопственој користи, дају оне својим породицама као »праведност« и свакога ко их погази кажњавају као »неправедног« ... То ћеш најлакше упознати ако се држиш најпотпуније неправедности... А то је такозвана тиранија која себи присваја туђе добро лукавошћу и насиљем не у малом... него у исти мах све скупа... А ако неко, осим имања својих суграђана, подвргне под своју власт још и њих саме и учини их робовима, онда тога називају срећним и достојним хвале, и то не само његови суграђани него сви... Јер, онај који куди неправедност, куди је не од страха да неправду не чини, него да је не трпи« (338-44).
То учење нас данас с више или мање права потсећа на Ничеа: »Ја сам се одиста често морао да смејем младићима који се сматрају добрима зато што су им шапе укочене«. Штирнер исказује то исто на краћи начин: »Боља је прегршт моћи него врећа пуна права«. У историји философије ово учење није нико боље формулисао но сам Платон у једном другом дијалогу, у Горгији (483. и даље), где софист Каликле скида образину моралу као проналаску слабијих да би ови обеснажили моћ јачих:
»Они хвале и куде с обзиром на своју властиту корист и кажу да је непоштење срамотно и неправедно, а при томе под непоштењем разумевају жељу за поседом већим него што је онај у суседа; јер како они познају своју мању вредност, они би се већ и једнакошћу сувише задовољили... Ну, кад би се нашао човек са довољно моћи (јавља се »натчовек«!), онда би овај све то стресао, срушио и ослободио од свега тога. Он би ногама згазио све наше прописе, басме, мађије, и законе који греше против природе... Ко би хтео да истински живи, морао би пустити да му пожуде расту у неизмерје, али кад му тако нарасту, морао би имати и храбрости и памети да им служи и да задовољава све своје жеље. А то је, јамчим вам, природна праведност и племенитост. Али, гомила то не може постићи, и зато осуђује људе, јер се стиди своје сопствене неспособности и тежи да је сакрије; зато она и неумереност осуђује... Племенитије природе она прави робовима, и хвали праведност само зато што је плашљива.«
То није никакав морал господара, него морал слугу (oude gar andros all andrapodou tinos); то је морал робова, а не морал господара. Праве врлине човекове јесу храброст (andreia) и памет (phronesis).
Можда се у овом тешком »иморализму« огледа империјалистичка спољна политика и безобзирно држање Атине према слабијим државама. »Ваша држава (каже Перикле у једном говору који је Тукидид измислио) оснива се пре на вашој сопственој моћи него ли на доброј вољи ваших грађана«. А исти историчар извештава нас и како су атински посланици становнике Мелоса силом увукли у савез против Спарте: »Ви исто тако добро знате као и ми да праведност, кад је већ свет тако створен, постоји само између једнако јаких држава; јаче чине оно што могу да чине, а слабије трпе оно што морају«. Ту имамо пред собом основни проблем етике, највећу тешкоћу учења о моралном делању. Шта је праведност? — Треба ли да циљ наше тежње буде честитост или моћ? — Да ли је боље бити добар или моћан?
Како одговара Сократ, т. ј. Платон, на ово изазивачко учеље? Испрва он уошпте ншпта не одговара. Он обраћа пажњу на то да је праведност један однос између јединки, а тај однос зависн од организације друштва, и да се праведност према томе може испитивати као део друштвене структуре, а не као особина личнога држања. Ако можемо да оцртамо праведну државу, онда ћемо, каже, моћи описати и праведну јединку. За ово обилажење Платон се правда доказивањем да се оштрина вида човекова испитује и полаганим примицањем најпре великих н онда тек малих писмених знакова; исто тако, тврди он, ствар стоји и са праведношћу, јер се она може боље испитивати у великим везама него ли на уском земљишту личнога држања. Али, не треба да се дамо овим обманути: мајстор у ствари везује ту два испитивања, и својим упоређењем хоће да то сакрије. Он неће да расправља само о проблемима личне моралности, него и о проблемима социјалног и политичког саздавања. Он носи утопију у рукаву сакривену, и тврдо је решен да је изнесе. И лако нам пада да му опростимо, јер то застрањивање чини језгру и оно што је најдрагоценије у његовој књизи.
----
<< Платонов развитак | Етички проблем | Политички проблем >>


Развој науке о језику

Историја лингвистике се може посматрати из три угла: (1) Као историја лингвистике као науке од оформљења до данас; (2) као историја систематичког проучавања језика; и (3) као историја занимања за језичке проблеме.
Очигледно је да је историја занимања за језичке проблеме најстарија и да знамо да потиче још од првих записа. Историја систематичког проучавања језика може се приписати Платону у Грчкој и Панинију у Индији. И један и други су живели у петом веку пре нове ере.
Ипак, лингвистика се као наука оформила тек с почетка 19. века. Први представници те нове науке су Британац сир Вилијам Џонс и Данац Расмус Раск, иако ће цео 19. век проћи у доминацији немачких научника.


Платонов развитак

Животи и мишљења великих философа |
<< Сократ | Платонов развитак | Етички проблем >>
----
Састанак са Сократом био је преокрет у животу Платонову. Одрастао је Платон у пријатној и, поред тога, можда у богатој средини. Био је леп и снажан младић, а Платон је назван, као што кажу, због својих широких плећа; одликовао се као ратник, и двапут је добио награду у истмиским играма.
Из такве младости обично се не развијају никакви философи. Али, Платонова осетљива душа открила је ново уживање у »дијалектичкој« игри Сократовој. Била је то велика радост посматрати мајстора како догмама пушта крв и како тврђења набада на израђен шиљак својих питања. Платон се предао томе новоме спорту, онако као што је раније успевао у грубљим облицима утакмице; и по упутству старога »обада« (као што је Сократ сам себе називао) оставио је празна дебатовања и одао се брижљивијој анализи и плодним дискусијама. И све страсније волео је мудрост свога учитеља. »Ја сам захвалан Богу (имао је обичај да каже) што сам се родио као Јелин а не као варварин, као слободан човек а не као роб, као мушкарац а не као жена, а пре свега стога што сам се родио у време Сократово.«
Било му је двадесет и осам година кад је учитељ умро, и овај трагични свршетак једнога мирнога живота оставио је своје трагове у свему мишљењу ученикову. Ово искуство испунило га је таквим презирањем демократије, и таквом мржњом на гомилу да је у њему сазрело решење да се демократија мора уништити и заменити владавином најмудријих и најбољих. И наћи метод којим би се могли открити најмудрији и најбољи, и којим би се они могли покренути и поставити да владају — био је главни задатак његова живота.
Његови напори око спасавања Сократа учинили су га сумњивим у очима демократских вођа, и његови пријатељи упорно су га опомињали како му је боравак у Атини несигуран, и како му се пружа изванредно повољан тренутак да оде на једно веће путовање. И тако он године 399. пре Хр. крене на пут. Када је отишао не може се поуздано рећи; сваки његов корак изазива живу дискусију међу стручњацима. Чини се да је он најпре путовао у Египат, и ту се морао зачудити кад је од свештеничке касте, која је том земљом владала, чуо да је Јелада још младачка држава, без јаких традиција и дубље културе, и да стога још не заслужује да је ови загонетни мудраци са Нила озбиљно узимају. А ваља знати да ништа васпитније не делује него тренуци у којима се човек изненада зачуди, и отуд је сећање на ту учену касту, која је теократски владала озбиљним, пољопривредним народом, остало живо у Платонову мишљењу, и при састављању његове утопије оно је играло битну улогу.
Потом је отпловио на Сицилију и у Италију, и ту се неко време везао за школу или секту коју је био основао велики Питагора; и још једаред се у његов приступачни дух утиснуло сећање на малу групу људи коју су други одабрали да испитује и да влада, и која је поред све своје моћи живела скромним животом. Дванаест година провео је Платон на путовању, пио мудрост из сваког извора, стајао пред свакии храмом, огледао сваку веру. Неки тврде да је ишао у Јудеју и да је неко време био под утицајем традиције пророка чији гласови звуче данас готово социјалистички; а друти кажу чак да је допро до обале Гангеса, и да је ту упознао мистичке медитације Хиндуса. Колико у томе има истине, не знамо.
Године 387. пре Хр. вратио се он као четрдесетогодишњак у Атину; путујући кроз многе народе и пијући мудрост многих земаља, сазрео је до преобиља. Од онога младићског жарког одушевљења био је понешто изгубио, али је за то добио мисаону перспективу у којој се свако претеривање уочавало као полуистина, и у којој су се сусретале многе стране свакога проблема, тако да је свака фасета истине добивала праведну оцену. Он је неговао науку, и био уметник; философ и песник живели су овде у једној души, и стварали себи изражајно средство у којем су како лепота тако и истина имале своје место и свој простор за игру: то је био дијалог. Може се одиста рећи да философија никада пре није узимала тако сјајно рухо, и по свој прилици није то чинила никада доцније. Чак и у преводима тај језик блиста, пламти, игра и прелива се. »Платон показује (каже Шели, један од његових поштовалаца) ретко сједињење строге и фине логике с питиским одушевљењем за поезију; сјај и хармонија његова језика стопили су их у неодољиву струју која уверава и вуче са собом у трку без даха.« .И није то био никакав случај што је млади философ био почео као драматичар.
Тешкоћа у разумевању Платона лежи баш у томе опојном стапању философије и песништва, науке и уметности; не може се увек знати кроз коју фигуру у дијалогу говори сам Платон, и у којем облику: да ли се оно што је речено има узети буквално или као метафора, да ли се он шали или озбиљно говори. Његова љубав за шалу и иронију и митско изражавање нагоне нас да понекад застанемо без помоћи; о њему би се могло готово рећи да је учио само у параболама. »Треба ли, као старији млађима, да вам говорим у упоређењима или у митовима?« пита он у свом Протагори. Своје дијалоге писао је, као што кажу, за већи круг читалаца; обликом разговора, својим живим и борбеним за и против, и постепеним развитком и честим понављањем важних аргумената (ма колико да су нам и данас тамни), ти дијалози били су прилагођени разуму људи који философију смеју да окусе само као пригодан раскош, и који су због краткоће живота принуђени да читају онако као што може да чита онај који трчи. Зато човек мора бити спреман на то да ће у овим дијалозима наћи много игре и метафоре, и много чега што је разумљиво само испитивачима који познају све друштвене и књижевне ситнице Платонова века, а и много тога што је данас без важности и без вредности, али је служило баш као зачини, да би тешку храну мисли могли да сваре духови који нису навикли на философске понуде.
Мора се признати и то да је Платон сам у обилној мери имао особина које је осуђивао. Он је газио преко песника и митова, а притом је самим собом повећавао број песника и број митова за стотину више. Чинио је замерке свештеницима, који су ишли наоколо да држе проповеди о паклу и да за награду нуде спасење (в. Државу, 346), а он сам је свештеник, теолог, проповедник, и надморалист, Савонарола, који оптужује уметност и све би таштине бацио на ломачу. Као Шекспир, он признаје да су »упоређења клизава« (Софист, 231), a клизи из првога упоређења у друго и треће. Он осуђује софисте као диспутанте који глођу речи, а сам диспутира као студенти првога семестра. Фаге пародира га на овај начин: »Целина је већа него део? — Разуме се. — И део је мањи него целина? — Дабоме. — ... Зар отуда не излази јасно да философи имају управљати државом? — Каква је то истина? — Она је евидентна. Објаснићемо је још једаред.«
Ну, и то је и најслабије што се њему може замерити; и поред те замерке, Дијалози остају незаменљиво благо за свет. Најбољи међу њима, Држава, потпуно је завршена расправа, сав Платон сведен на једну књигу; у њој ћемо наћи Платонову метафизику, теологију, етику, психолошју, педагогику, учење о држави и уметности, и проблеме који дишу модерношћу и сасвим личе на савремене проблеме: комунизам и социјализам, феминизам, контролу порођаја и еугенику, ничеовске проблеме моралности и аристократије, русовљевска питања, као што су враћање природи и неприсиљено васпитање, Бергсонов élan vital, и Фројдову психоанализу, — све се то овде јавља. То је гозба за елиту, а приредио ју је дарежљив домаћин. »Платон је философија и философија је Платон« вели Емерсон; и о Држави каже оно што је о Корану казао Омар: »Спалите библиотеке, јер што год у њима има вредности, све то има ова књига«. О Држави ћемо проговорити подробније.
----
<< Сократ | Платонов развитак | Етички проблем >>


Етичко решење

Животи и мишљења великих философа |
<< Политичко решење | Етичко решење | Критика >>
----
Овим je наша политичка шетња приведена крају, и ми смо напослетку приправни да одговоримо на питање које смо y почетку поставили: Шта je праведност? Само три драгоцене ствари постоје на овом свету: правда, лепота, и истина, и можда се ниједна од њих не може дефинисати. Четири стотине година после Платона један римски прокуратор Јудеје беспомоћно je питао: »Шта je истина?« — и философи нам још нису одговорили или казали шта je лепота. Али, Платон ce латио да нам да неку дефиницију за »праведност«. Он вели: »Праведност je поседовање и делање онога што коме припада« (433).
То нас разочарава: после толиког околишавања очекивали смо непогрешиво откриће. Шта значи та дефиниција? Једноставно то да сваки за свој рад има добивати онолико колико тај рад вреди, и да има радити оно за што je најспособнији. Према томе, праведан je онај човек који стоји баш на правом месту, и врши оно што најбоље може да врши, и пуном и једнаком мером враћа за оно што добива. И зато би друштво праведних људи било најхармоничнија и за рад најспособнија група, јер би сваки члан стојао на своме месту и вршио функцију за коју га je природа одредила, слично инструментима y савршеном оркестру. Праведност y једном друштву личила би на ону хармонију односа којом ce планете одржавају y свом правилном (или, како би Питагора казао, музикалном) ходу. Тако организовано, друштво би било способно за даљи живот; и праведност би добила неку врсту дарвинске потврде. Где људи не стоје на свом природном месту, где трговац притискује државника, или где ратник отима положај владара — ту je координација делова разорена, везе пуцају, и друштво ce раствара и растурује. Праведност je стваралачка координација.
И y поједином лицу праведност значи делатан поредак: то je хармонично делање удова y човеку, од којих сваки стоји на месту које му je одређено, и који учествујући y делању са другима, прилаже свој део y људски рад. Сваки човек јесте космос или хаос пожуда, осећања, и претстава; стоје ли ови y хармоничном односу, онда човек продужује живот н доживљује успех, a изгубе ли своје одређено место и промаше ли своју службу, онда осећање покушава да буде делању не само топлота него и светлост (као y фанатичара), или ако разум покушава да постаје делању не само светлост него и топлота (као код човека који je само y интелекту), онда почиње растурање личности, и неуспех ce приближује као неизбежна ноћ. Праведност je taxis kai kosmos — поредак и лепота — душевних делова; то je души оно исто што и здравље телу. Свако зло je дисхармонија; и то између човека и природе, или између човека и других људи, или између човека и његове властите природе.
Тако Платон одговара Трасимаху, Каликлу и свима ничеовцима који ce још могу наћи: праведност није гола снага, него хармонична снага — пожуда и људи y поретку што га удешавају ум и организација ; праведност није право јачих, него стваралачка и јака хармонија целине. Истина je, додуше, да појединац, кад остави место за које су га природа и његове способности одредиле, може неко време успевати и налазити користи, али га прогони неминовна Немеза као Ериније, о којима Анаксагора каже да би оне прогониле и небеска тела, кад би ова оставила своје путање; страшно »bâton« природе ствари гони сваки јогунасти инструменат натраг на његово место и одређује му његов степен и његов природни тон. Корсикански поручник могао je покушати да савлада Европу неком церемонијалном насилношћу, која би пре пристајала каквој старој монархији него ли једној преконоћ посталој династији, али je завршио живот као заробљеник на стеновитом острву, бедно сазнајући да je роб »природе ствари«. Неправедност хоће на светлост.
Нема ништа бизарно ново y овом схватању, и одиста ce y философији препоручује поступак да с неповерењем посматрамо учења која ce ките перјем новости. Истина често мења своје хаљине (као свака лепа дама) ; али, под новим рухом она увек остаје иста. И y учењу о моралу немамо да очекујемо новина које изненађују; поред најинтересантнијих четничких испада софиста и ничеовских присталица, сви морални појмови крећу ce око добра целине. Моралност почиње кад ce људи реше на удруживање и узајамну зависност и организацију; живот y друштву захтева да јединка неки део своје самосталности жртвује заједничком поретку, и напослетку добро целине постаје норма људскога држања. Природа то тако хоће, и њен суд je увек завршан. Кад ce једна група надмеће y зарађивању с друтом групом или ce против ње бори, онда она побеђује својим јединством, и моћи, и способношћу својих чланова да y тежњи за заједничким циљевима ходе здружено. И може ли бити боље основе за заједнички рад него кад свако чини оно што најбоље може да чини? То je циљ организације за којим свако друштво има да тежи, докле год жели да y животу остане. Христос je учио: моралност je доброта према слабијима; Ниче каже: моралност je смелост јачих; a Платон вели: моралност je стваралачка хармонија целине. Ова три ученва мораће ce, истина, повезати, да би ce добило савршено учење о моралу; али, може ли ce сумњати y то који од ових елемената има најјачу основу?
----
<< Политичко решење | Етичко решење | Критика >>


Гилгамеш (либрето) - II чин

„ Гилгамеш ”
I чин ◄, II чин, III чин ►
8. слика – 9. слика – 10. слика – 11. слика – 12. слика
0.1 8. слика
:Иштарин храм
:''Свештеници са бакљама праве шпалир. У пратњи свештеница и играчица долазе Ришат и Девојка.''
I Свештеник''Šajathija, hšaja'', ''vazarka, vazarka''
/ ''šajathija, šajathija''
| молимо те за краља,
| о, Шамашу.
| Ришат
| О, силни Шамашу...
| војсковођо звездане војске.
| Приносимо ти жртву, силни,
\ и дижемо пред тобом руке.
/ Девојка
| Молимо те за бранитеља, о Шамашу.
| Ришат
\ Чувај ми сина, о моћни Шамашу...
/ I Свештеник
| ''Hšajathija''
| Ришат
| ...чувај сина, о вечни,
| чувај га на далеком путу.
| Девојка
| Чувај га у боју страшном,
| и Енкидуа чувај,
| о Шамашу моћни,
\ чувај га на далеком путу.
/ Сопрани и Тенори
| ''Hšajathija''
| Алти и Баси
| Нека оду са срећом,
| нека се здрави врате.
| Ришат и Девојка
| Нека оду са срећом,
\ нека се здрави врате.
Ришат, Девојка и Хор
О, Шамашу, прими жртву
и све што је зло
са њиховог пута склони.
:''Процесија се разилази''
I Свештеник''Hšajathija vazarka''''hšajathijanam''.
0.2 9. слика
:Камени врт пред Кедровом шумом
:''Мистично-динамичко светло. Ноћ. Наилазе Гилгамеш и Енкиду, наоружани и натоварени''
Енкиду
Погледај, друже, погледај!
Гилгамеш
Енкиду, близу смо циља...
Кедрова шума и станови богова
стоје пред нама.
Енкиду
Ово је пут којим пролази Хумбаба...
будимо опрезни,
сурови нас можда вреба...
Гилгамеш
Победићемо, о јаки,
сви краљеви земље
славиће имена наша...
Енкиду
Ноћу у мраку,
Хумбаби лак смо плен,
сачекајмо јутро...
Гилгамеш
Спавајмо у заклону онда...
чекајмо да сунчева барка
заплови водама светла...
:''Енкиду легне, Гилгамеш чува стражу. Ускоро и он заспи.'':''Енкидуов сан (cca 40˝). Изнад њих игра светлости. Енкиду нагло устаје и дрма Гилгамеша.''
Енкиду
Устани, слушај ме,
сањао сам сан!
Гилгамеш(''буди се'')
Помислих ја, долази Хумбаба.
Енкиду
Сан, мој сан је био страшан!
Под врхом планине
стајах са тобом ја...
Загрме гром,
планина се сруши...
и један човек под стенама неста...
а ми се обресмо на путу за Урук.
Гилгамеш
Брате мој, твој сан је диван.
Под врхом планине
убићемо Хумбабу!
Сад спавај, одмори тело...
стражу ћу чувати ја,
брате мој, пантеру степе!
:''Гилгамеш се наслања на стену. Енкиду се покрива. Смири се. Они су осветљени плаво. Енкидуов сан (cca 30˝). Енкиду се тргне и устаје уплашено.''
Енкиду
Звао си ме, Гилгамешу?
Да ли је овуда прошао неки Бог?
Гилгамеш
Опет си сањао, Енкиду?
Енкиду
Небо је јечало, а урлала земља.
Увис је огањ сукљао,
а затим је падала смрт као киша...
падала смрт.
Гилгамеш (''као јаук'')
Енкиду!
Енкиду (''као у трансу'')
Још једном гром!
И неки човек пепео поста,
пепео и прах, за трен постаде прах.
Гилгамеш
То је добар сан и Шамаша знак.
Ми ћемо ипак убити Хумбабу.
:''Игра светлости наговештава појаву Хумбабе. Гилгамеш и Енкиду су спремни за борбу. Са висине се спушта Хумбаба.''
0.3 10. слика
Гилгамеш
Енкиду, напред!
/ Бог Сунца нека нам поклони живот!
| Енкиду
\ Бог Сунца нека нам поклони живот!
:''Борба са Хумбабом. Пријатељи успевају да Хумбаби одвоје главу од тела. Обезглављен, он умире. Пријатељи натичу главу на копље. Грмљавина, бљескови. Кроз игру светла нестаје камени врт. Мрак.''
0.4 11. слика
:Унутрашњост Иштариног храма
:''Сцена се полако осветљава. Долазе Гилгамеш и Енкиду и уз помоћ свештеника стављају оружје пред жртвеник. Они их пресвлаче и Гилгамешу стављају на главу тијару.''
Свештеници и Свептенице
Гилгамеш, велики краљ,
као Сунце сија му око,
само једна трећина је човек,
а две трећине бог...
Енкиду, пантеру степе,
брат Гилгамеша, у кедровој шуми
погубили су заједно Хумбабу...
Мир нека влада Уруком!
:''Иштарине свешетнице (балет) најављују долазак богиње Иштар. Мушкарци напуштају сцену, остаје само Гилгамеш и свештенице.''
Свештенице
О, Иштар, о, Иштар!
Долази Иштар, богиња месеца,
Иштар долази, богиња плодности,
владарка љубави Иштар,
долази Иштар, долази Иштар,
Иштар, Иштар, Иштар!
:''Спушта се иштар огрнута плаштом. Плашт остаје да лебди, а нага Иштар долази пред Гилгамеша. Руком показује да жели да остане сама са њим. Одлазе и свештенице.''
Иштар
Хајде, Гилгамешу,
буди мој човек,
зрелост твог тела ми поклони,
семе ми своје дај...
уживај у моме телу,
жена ћу ти бити ја.
Гилгамеш
Ја тражим верност,
о богињо лепа!
Верност ја тражим.
Иштар
Златна ти кола нудим
да уђеш у мој дом,
за тело, тело ти нудим
и власт и славу и моћ!
Семе ми своје поклони,
нек' дивна буде ноћ...
Гилгамеш
Ја тражим верност,
о богињо лепа!
Верност ја тражим.
Иштар
Смем ми своје дај!
Гилгамеш (''презриво'')
Задржи своје чари,
бестидно заводљиво тело,
бестидна ватро, са срцем од леда.
Коме си ти била верна,
кога вечито волиш?
Иштар
Семе ми поклони своје,
схваташ ли то,
богиња те моли...
Гилгамеш
Ја љубав и вреност тражим,
иди, богињо, иди...
:''Иштар постаје зелена. Плашт се спушта до ње. Диже поглед и руке у вис.''
Иштар
Оче на Небу,
носиоче скиптра, прстена и пала,
јахачу великих олуја,
створи ми чаробног бика,
небески оче!
Створи га, оче, да убије Гилгамеша!
Нека страва и ужас обузму Гилгамеша!
Ужас и страва!
/ Твоја је реч Ану, о Ану!
| Свештенице
| Страва и ужас!
\ Страва и ужас, о Ану!
:''На сцену утрче Енкиду и ратници. Улази и народ.''
Енкиду
Пријатељу, страшан бик јури преко усева...
његов дах убија људе Урука.
Ратници [''Тенори и Баси'']
Небески бик пустоши поља
пред зидовима града,
страшан бик, Гилгамешу,
чујеш ли, пустоши поља!
Гилагемш
Палу, палу овамо!
:''Енкиду му пружа мач и њих двојица одлазе... иза сцене пиротехника (димна атомска печурка). Народ посматра борбу. Експлозија. Иштар је бесна. ''
Иштар
Јао теби, Гилгамешу,
смрт и порпаст теби,
јер си убио небеског бика!
Смрт и пропаст теби!
/ Смрт и пропаст Гилгамешу и Енкидуу,
| пропаст и смрт! Смрт! Пропаст!
| Свештенице
| Смрт и пропаст теби!
| Смрт и порпаст теби! Смрт!
\ Гилгамешу и Енкидуу смрт! Пропаст!
:''Иштар одлази''
0.5 12. слика
:''Гилгамеш и Енкиду се враћају у пратњи Девојке и народа. Доносе рогове огромног бика.''
Гилгамеш
Ко је леп муђу мужевима?
Ко је диван међу ратницима?
:''Народ га изводи са сцене. Остају Девојка и Енкиду.''
Девојка
Гилгамеш је леп међу мужевима...
Енкиду је диван међу ратницима!
Топло ти је чело, Енкиду... :''(Енкиду се затетура)''
зато сад бајем да разбајем,
да отворим, да растурим,
а воду и земљу да оставим,
Енкидуа да избавим.
Бежи ватро љута, бежи бољко,
побегла у брзи Еуфрат,
у пустињу далеку, у дубоку ноћ.
Бежи, бежи, бежи.
Сту! Сту! Сту!
Нек остане око чисто
као сребро и к`о небо ведро
сјајног Сунца зрак,
Енкиду нек` буде опет леп и здрав!
Јер он од мене богињу једном створи
те осетих срећу што сам жена ја,
што жена сад сам ја!
О, Енкиду, топло ти је чело још.
:''Енкиду се ослони на Девојку''
Енкиду
Чудан је био сан
који сам видео прошле ноћи...
зграбио ме орао бакарним канџама
и понео горе у висину.
Земља је била као брег,
а море као мала вода.
Опет је летео горе у висину...
земља је била као врт,
а море као речица што га натапа
и опет ме носио у висину...
земља је била као каша од брашна,
а море као в алов за воду...
онда ме је пустио да падам,
а ја сам падао, падао...
ужаснут, пробудио сам се...
видевши на копљу
отсечену главу Хумбабе
заборавио сам на сан...
сад сам га се сетио...
:''Енкиду се спусти на тле. Враћа се Гилгамеш и народ.''
Гилгамеш
О, Енкиду, где ти је снага,
јак си ти као лав.
:''Девојка милује стопало Енкидуа.''
Девојка
А лепе жене Урука воле те!
Ви сте убили чудесног бика који је дахтао...
Енкиду
Можда ме погодио
његов отровни дах. :''(Девојка му милује косу)''
Часови живота у ништа пролазе,
време врлину неумитно гази,
љубави моја;
сад схрван и уништен ја сам,
љубави моја;
зашто у мени ти пробуди жудњу?
Зашто ми одузе степу
и песму птица и лептира лет,
најдража жено?
Зашто, о, зашто?
Зато проклета била, о чудесна жено,
нека судбина страшна те стигне,
небило краја животу твом,
улица дуга нек ти је дом,
и ноге пуне рана и умора.
Протуве нек пљују ти у лице,
о проклета.....
О зашто? Зашто?
Зашто ми украде небо пуно звезда?
Зашто ме с мог поља одведе у град?
Буди проклета...
:''Енкиду падне. Сви му се приближе.''
Гилгамеш
Устани, устани Енкиду.
Тако си мрачан и не чујеш ме више...
Устани, устани!
Девојка
Устани, Енкиду!
/ Устани, устани...
| Хор
| Устани, Енкиду!
\ Устани, устани...
:''Гилгамеш покрива Енкидуа, а онда изненада поцепа кошуљу. Тишина.''
Гилгамеш (''животињски урлик'')
Ах!
„ Гилгамеш ”
I чин ◄, II чин, III чин ►


Развој науке о језику/Литература

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература


Развој науке о језику/Лингвистика краја 20. и почетка 21. века

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Лингвистика краја 20. и почетка 21. века=#Социолингвистика
#Текстуална граматика
#Генеративна граматика
#Когнитивна лингвистика


Развој науке о језику/Континуитети и расколи

=Континуитети и расколи=
Ако погледамо историју лингвистичких истраживања у последња четири века (од почетка 17. до почетка 21.), у око упадају изразити расколи који јасно разграничавају стварање нове епохе у истраживању и замирање старе. Ипак, често се дешава да представници замируће епохе још дуго оставе трага за собом, па се још дуго после њих може осетити трвење између два различита погледа на истраживање језика.
Све до ширења Индоевропљана од ренесансе, сва језичка занимања и истраживања била су омеђена изостанком комуникације. Тако се може говорити о бар три цивилизацијска центра у којима су се језичка истраживања обављала у њиховим унутрашњим континуитетима и расколима. То су Средоземље, Индија и Кина. И сва су истраживања била углавном омеђена друштвеним, језичким и писаним специфичностима тих крајева.
Кинези су се махом окретали лексикологији и лексикографији као најлогичнијем путу који је започет идеографским писмом са великим бројем знакова. Индијци су из религијских разлога покушавали да сачувају изворни облик санскрита преносећи Веде усменим путем. Тако су на тој основи развили изузетну фонологију и морфологију, равне проучавањима у 20. веку. Индоевропљани и Семити из Средоземља имали су прилику да своја знања разносе једни другима, па су врло рано почели да се баве филозофијом језика; па, потом, из религијских разлога као и Индијци, да развију пре свега врло квалитетне морфологије сакралних језика (пре свега, латинског и арапског).
Такво устројство језичких анализа и синтеза остало је мање-више нетакнуто све до времена експанзије Индоевропљана. Тада почиње, прво стихијски, а потом и све систематичније и све научније истраживање језика. И тада управо почиње четворовековна прича о континуитетима и расколима у ономе што данас можемо назвати крајем затвореног средоземног размишљања о језику и почецима осе развоја савременог систематичког приступа језику у евроцентричној цивилизацији.
Граматика Пор-Ројала је врхунац схолатичке граматике и почетна тачка развоја савремене лингвистичке мисли. У ту граматику уткана је филозофија језика грчких мислилаца, религијска догма хришћанства са систематичношћу александријских филолога и схоласта. Од тог врхунца једне ипак затворене цивилизације ни до данас у знатном делу нисмо одмакли: Када кренемо у изучавање неког језика, пред нама се увек нађу класичне граматике које у својој структури нису много одмакле ни од тог времена, а ни од времена александријских филолога који су стварали од доба хеленизма до арапског освајања Египта.
Логицизам Пор-Ројала био је главна мета критике потоњих истраживача језика. Цео осамнаести век пролази у натезању између логицизма и долазећих описа језика који су почели да се броје стотинама. Религијска догма о хебрејском језику као најстаријем и праизвору свих других полако је почела да се руши, иако је једна друга догма, догма о старости света, још дуго била камен спотицања истраживачима који су се у потоњим вековима највише бавили истраживањем историје језика.
"Отркиће" санскрита с почетка 19. века изазвало је почетак стварања лингвистике као науке какву данас познајемо. У складу са правцима у размишљању у другим наукама, иако се сазнало за синхронијска истраживања старих Индијаца, санскрит је превасходно био занимљив као "прајезик место прајезика", заменивши тиме хебрејски из религијске догме. Овај је


Развој науке о језику/Средњи век

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Средњи век=#Друга артикулација
#Прва артикулација
#Опис језика
#Језици и историја
#Лингвистичке теорије