Сократ

Животи и мишљења великих философа |
<< Отаџбина Платонова | Сократ | Платонов развитак >>
----
Колико смемо судити по једној бисти што се сачувала под развалинама античке вајарске уметности, Сократ је био тако мало леп као што то само философ може бити. Ћелава глава, велико, округло лице, дубоке и разрогачене очи, широки, цветасти нос, који даје живо сведочанство о честим симпосионима — све то као да пре одаје главу некога вратара него најзнаменитијега философа. Али, ако се ближе загледа у грубо затесани камен, он открива ону људску доброту и искрену простоту које су овога скромнога мислиоца учиниле омиљеним учитељем најотменије омладине атинске. Само веома мало знамо о њему, па опет нам је много приснији него ли аристократски Платон или професорски резервисани Аристотело. Преко две хиљаде и три стотине година гледамо још увек његов незграпни лик како у вечно једнакој, изгужваној туници лагодно корача преко трга, не водећи рачуна о граји дневне политике, а скупљајући око себе омладину и научнике, чврсто држећи своју жртву да је домами у сеновити утао каквога храма, и да је ту примора на одређивање њених појмова.
Шарена је била чета младића која га је окружавала и заједно с њиме стварала европску философију. Међу њима находили су се богати млади људи као Платон и Алкибијад, којима се свиђала његова подругљива критика атинске демократије; и социјалисти били су међу њима као Антистен, коме се допадало безбрижно сиромаштво учитељево, и који га је дизао до религије; и, шта више, неколико анархиста, као Аристип, који су жудели за светом у коме не би било ни господара ни робова, него само слободних и безбрижних људи, сличних Сократу. Сви ти проблеми, који и данас још покрећу људско друштво, и дају омладини градиво за бескрајне дискусије, покретали су и ту малу групу беседника и мислилаца, који су, сагласно са својим учитељем, осећали да живот без измене мисли не би био достојан човека. Свака школа социјално-политичкога мишљења имала је овде свога заступника, а, можда, и своје порекло.
Како је мајстор живео, није знао готово нико. Он никада није радио, и није нимало мислио на сутрашњи дан. Јео би само онда кад би га његови ученици замолили да својим присуством учини част њиховој софри (они као да су његово друштво ценили), па опет се он у телесном погледу добро осећао. Код куће је био мање дочекиван, јер је занемаривао своју жену и децу. Посматран онако као што га је посматрала Ксантипа, он је био лени ветропир који је својој кући више доносио сумњиве славе него ли хлеба. Ксантипа је готово исто тако радо говорила као Сократ, и њих двоје као да су међу собом имали неколико дијалога; али, Платон је заборавио да их забележи. Међутим, она га је и волела и није могла да се умири пред његову смрт, мада је за собом имао седамдесет година.
Зашто су га његови ученици тако високо ценили? Можда што он није био само философ, него и човек: излажући се великој опасности, спасао је он у некој битци живот Алкибијаду, а могао је и да пије као џентлмен — без зазора и без прекомерности. Али, несумњиво им се најбоље свиђала скромност његова учења, јер он није тврдио да поседује мудрост, него само да је тражи што је воли — он је био аматер мудрости, а никакав професионалац. Има вести по којима га је делфиско пророчиште, с необичном оштрином погледа, назвало најмудријим од свих Грка; и он је ову изјаву протумачио као признање агностицизма, који је чинио исходну тачку његове философије: »Ја знам само једно, а то је да ништа не знам«. Философија почиње чим се човек научио да сумња, а нарочито онда кад почне сумњати у сопствене догме и аксиоме. Ко зна како су ова брижно негована уверења постала за нас извесности; можда их је крадом створила само нека потајна жеља и тако жудњу обукла у облик мисли. Нема никакве праве философије докле год се дух не окрене у се и не испита самога себе. Гнотхи сеаутон, рекао је Сократ: Упознај самога себе.
Одиста, било је већ философа пре њега, на пример: мушки јаких као Талес и Хераклит, суптилних мислилаца као Парменид и Зенон из Елеје, видовитих као Питагора и Емпедокле; али, ти философи били су највећим делом философи физике. Они су тежили да открију фисис или природу спољашњих ствари, законе и основне саставне услове материјалнога и мерљивога света.
То је све лепо, мислио је Сократ, али за философа постоји један бескрајно достојнији предмет него све дрвеће и камење, и него саме звезде; постоји дух људски. Шта је човек и шта може од њега постати?
И тако се Сократ предао томе послу да испитује људску душу, да открива претпоставке и да износи сумње у осведочења. Кад би људи расправљали о праведности без размишљања, он би их питао to ti? - шта је то? Шта ви разумевате под тим апстрактним речима којима тако лако отклањате проблеме живота и смрти? Шта ви разумевате под чашћу, врлином, моралношћу, патриотизмом? Шта ви мислите шта сте ви сами? Таквим етичким и психолошким питањима Сократ се најрадије бавио. Било је људи које је погађала ова »сократска метода«, Сократово захтевање тачних дефиниција, и јаснога мишљења, и исцрпне анализе, па су зато замерали да Сократ пита више него што би и сам могао да одговори, те духове оставља збуњеније него што су били пре сусрета са њим. Поред свега тога он је философији оставио два тачна одговора на два најтежа питања: »Шта је смисао врлине?« и »Која је држава најбоља?«
Ниједна тема за младе Атињане онога времена не би могла бити за живот важнија. Софисти су били разорили негдашњу веру у богове и богиње Олимпа, и у прописе морала, а овим прописима давао је раније снагу страх људски пред свудаприсутним и безбројним божанствима. Очевидно, није више постојао никакав разлог да један човек не чини оно што се баш њему свиђало, докле год само остаје у оквиру онога што је законом допуштено. Разорни индивидуализам ослабио је карактер Атињана, и учинио да им град постане пленом строго васпитаних Спартанаца. И што се тиче државе, шта је могло бити смешније него та демократија коју је водила гомила и разбацивале је њене страсти, та владавина клуба који је само дебатовао, ти пренагљени избори, отпуштање и осуђивање на смрт генерала, тај алфабетом руковођени, небирачки избор који је просте сељаке и трговце бирао за чланове највишега суда? Како би се у Атини могла развити нова и природна честитост, и како би се могла држава спасти?
Свом одговору на ова питања има Сократ да заблагодари за своју смрт и бесмртност. Да је покушао поново васпоставити старо политеистичко веровање и чете еманципованих душа поново привести храмовима и светим луговима, да приносе жртве боговима својих отаца, старији грађани спремили би му неко поштоваље. Али, он је знао да би то била безнадна и самоубилачка намера, корак уназад, и не корак преко гробова, него у гробове. Он је имао своју сопствену религиозну веру: он је веровао у једнога бога и надао се на свој скроман начин да га смрт неће потпуно уншптити; али, он је знао да се на таквој колебљивој теологији не могу донети никакви трајни закони морала. Кад би било могућно да се, сасвим независно од свакога религиозног учења, постави систем моралности који би имао једнаку важност и за атеисте и за пиетисте, онда би теологије настајале и ишчезавале а да не потресају моралну везу која од тврдоглавих јединки прави мирне грађане једне заједнице.
Кад би, на пример, било »добро« = »умно«, и »врлина« = »мудрост«, и кад би се људи могли научити да виде свој прави интерес и последице својих дела које леже у далекој будућности, и да своје жеље из самоубилачкога хаоса критиком и измиривањем преображавају у сврховиту и стваралачку хармонију, — у том случају можда би образован и паметан човек нашао морал који би се понављањем и спољним притиском морао усећи у памет ономе који је необразован. Зар не би сваки грех могао имати порекло у заблуди, у непотпуном гледању и глупости? И интелигентан човек може осећати ове жестоке и несоцијалне нагоне, онако исто као и неинтелигентан; али, интелигентан ће се одиста боље савладавати и биће ређе такав да буде сличан дивљем зверу. У интелигентном друштву — где се јединци враћа већа моћ од оне која јој је узета у облику ограничене слободе — преимућства свакога појединца зависила би од социјалног и уредног понашања, и био би потребан само један просвећен поглед, да се обезбеде мир и поредак и добра воља.
Али, ако је владавина сама нејасна и апсурдна, ако она влада а да не помаже, и наређује а да не води, — како би се, у таквој држави, могао појединац убедити да слуша законе и да своје самољубље ограничи на меру опште подношљивости? Није никакво чудо што један Алкибијад устаје против државе која губи поверење у оне који су способни, и више цени гомилу него знање? Није никакво чудо што влада хаос где нема мишљења, и где непросвећена гомила решава напречац да би се доцније у очајању покајала? Није ли то лажна предрасуда да већина погађа оно што је најмудрије? Напротив, зар се не може уопште тврдити да су људи у гомили луђи, насилнији, и свирепији, него ли узети појединачно и за се? Зар то није срамота да народом управљају беседници који »надутачко развлаче своје говоре као што бакрачи, кад удариш о шах, дуго јече, докле год руку не метнеш на њих«.8 Вођење државе одиста је нешто за што се не може бити довољно интелигентан, то је нешто што изискује сву снагу мишљења најспособнијих духова. Може ли неко друштво да се спасе и ојача друкчије него тако ако се управа повери његовим најмудријим члановима?
Претставите себи народну атинску партију и њен одговор на то аристократско јеванђеље, а оно се проповедало у време кад је рат забрањивао сваку критику, и кад је богата и образована мањина заверенички спремала револуцију! Помислите на осећања која је могао да има Анит, демократски вођ, кад је његов син постао Сократов ученик, па устао против богова свога оца и јавно га исмејао! Није ли зато Аристофан тачно претсказао да ће варљиво учење које се доноси у замену за старе врлине својим противдруштвеним мудровањем донети баш такав резултат?
Онда је дошла револуција, и у њој се водила љута борба за ову интелигенцију и против ње. И кад је демократија победила, била је решена судбина Сократова, јер је он био духовни вођ устаничке партије, ма колико да је он сам био мирољубив; он је био творац омрзнуте аристократске философије, и он је био тај кварилац омладине која је беснела за дебатама. И стога најбоље би било, рекли су Анит и Мелет, кад би Сократ умро.
Свршетак песме зна цео свет, јер га је Платон описао прозом која је лепша него песма. И ми смо у срећном положају да можемо читати ону просту и храбру (можда и само легендарну) »апологију« или одбрану, у којој је први мученик философије бранио права и нужну слободу мишљења, и наглашавао своје значење за државу, и одбијао то да моли за милост гомилу коју је вазда презирао. Били би га помиловали, али он није сматрао за достојно да их за то моли. Његово учење добило је нарочиту потврду у томе што су га судије хтеле ослободити, док је раздражена гомила гласала за његову смрт. Зар он није сумњао у богове? Тешко ономе који би хтео да људе научи брже него што они могу да науче.
И донели су решење да он мора испити отров од кукуте. Пријатељи његови посећивали су га у тамници и нудили му бегство — били су подмитили све чиновнике који су стојали између њега и слободе. Али, он је све одбио. Био је навршио седамдесет година (399. пре Христа), па је мислио да је одиста време умрети; а можда је и видео да је његова смрт могла донети нарочиту корист.
:»Утешите се (говорио је он својим ожалошћеним пријатељима) и мислите на то да ћете само тело моје сахранити«. »После ових речи (пише Платон на једном од најзнаменитијих места светске књижевности) устаде Сократ и пође у споредну собу да се окупа. И Критон је пошао за њим, а нама је рекао да чекамо. Тако смо чекали и размишљали... о великој несрећи која нас је погодила, јер нам се чинило да смо изгубили оца и да ћемо отсада живети као сирочад ... И већ је било близу смираја сунчевога, јер се дуго времена задржао унутра. А кад се вратио, седне окупан, и после тога само се мало поразговорио с нама, а уђе слуга једанаесторице, приступи к њему и рече: »О теби, Сократе, нећу мислити што мислим о другима, наиме да се љуте на ме и да ме проклињу кад их позовем да по наређењу власти пију отров. Али, тебе сам ја већ. и иначе за ово време упознао као најплеменитијега, најљубазнијега и најбољега човека међу свима онима који су икада овамо дошли. Па, и сада, ево, тврдо сам уверен да се не љутиш на ме него на кривце које ти познајеш. И знаш, разуме се, ради чега сам сада дошао, па ми остај збогом и гледај да што лакше подносиш што је неминовно!« И притом заплака, окрену се и оде. А Сократ погледа за њим и рече: »Остај ми ти збогом, а ја ћу то извршити«.:У исти мах обрати се нама и рече: »Како ли је благородан тај човек! Цело време походио ме, и са мном се разговарао понекад, и био веома љубазан; па и сада, гле, како ли ме племенито оплакује! Него, нуде, Критоне, слушајмо га, и нека ми ко донесе отров ако је спремљен; ако ли није, нека га човек спреми.«:Тада рече Критон: »Али, ја мислим, Сократе, да је сунце још над горама и да још није зашло. А знам и за друге да су после наређења веома касно отров узимали; а и пре тога још су се обилно најели и напили, а неки су се, шта више, састали и са женама за којима су жудели. Не нагли, дакле! Још има времена!«:Тада рече Сократ: »Они, Критоне, о којима ти говоршп имали су разлога да тако раде, јер су мислили да ће нешто добити ако то чине. Али, ја, разуме се, нећу то чинити. Јер, ако отров испијем мало доцније, држим да тиме нећу ништа добити, него ћу само стећи срамоту зато што се тако жудно хватам за живот и поштеђујем га кад у њему ништа више нема. Него хајде, послушај ме, и чини онако као што ти кажем!«
Кад је то чуо, погледа Критон свога роба, који је поред њега стајао, и роб изиђе, и пошто се дуго времена задржао, дође с оним човеком који је имао да пружи отров и већ га носио у пехару спремљена.:А кад Сократ угледа човека, рече: »Добро, драги мој, ти се разумеваш у тим стварима; шта треба да радим,«
»Ништа друго (одговори он) него, кад попијеш, да ходаш около док ти ноге не отежају, а онда лези! Отров ће већ сам учинити своје.«
И притом пружи пехар Сократу. А овај га узе и сасвим ведро... ни да би имало задрхтао или променио боју или лице, него, као што је био његов обичај, исколачи очи на човека и запита га: »Шта кажеш за овај напитак? Сме ли се што излити коме за жртву или не?«
»Само толико, Сократе, приређујемо (одговори он) колико мислимо да је довољно.«
»Разумем (рече Сократ); али, бар молити се боговима, то се сме, а и треба да сеоба одавде к њима буде срећна. То ја и молим овим, и нека ми се то испуни!«
И чим то рече, примаче пехар к устима, па сасвим лако и пријатно отров испи.
И већи део између нас умео је прилично да се уздржава од плача, али кад га видесмо како пије и како је испио, не могосмо се више савладавати, него и мени самоме, мада сам се отимао, сузе потоком потекоше, тако да сам лице морао покрити, и стао сам себе оплакивати; не њега, него своју судбину што морам да губим таква пријатеља! А Критон је већ био пре мене устао, јер није могао да сузе зауставља. А Аполодор је већ и пре непрестано сузе ронио, а сада баш удари у ридање и стаде плакати и жалостити се, тако да је све присутне дирнуо у срце, само не Сократа.
А овај ће рећи: »Шта то чините, чудновати људи? Ја сам жене баш зато и уклонио одавде да не греше тако, јер сам чуо да треба умирати у побожној тишини. Зато ћутите и будите храбри!«
После тих речи, ми се постидесмо и престадосмо плакати. А он прошета мало, а кад је приметио да му ноге отежавају? легне на леђа, као што му је човек саветовао. И у исти мах овај што му је пружио отров стане га пипати и на махове огледати му стопала и удове; затим му стопало чврсто стисне и запита га да ли осећа, а он одговори да не осећа. И затим опет учини то исто и са голеницама; и притискујући тако даље, показивао нам је како се тело охлађује и кочи. И он га је и даље пипао, и напослетку рече: кад му отров стигне до срца, онда ће преминути. Већ је Сократу био трбух готов охладнео, и тада се он открије, јер је био застро главу, и рече последње речи: »Критоне, Асклепију дугујемо петла! Принесите ту жртву, немојте заборавити!«
»Принећемо (рече Критон) него гледај имаш ли што друго још да нам кажеш?«
На то питање Сократ више не одговори, него се за тренутак стане трзати, а онај га човек открије: очи су му биле укочене. Кад Критон то виде, затвори му уста и заклопи очи.
Тако нам се... преставио наш пријатељ, који је од свих савременика, што смо их ми упознали, био најбољи, и уопште најумнији и најправеднији.«
----
<< Отаџбина Платонова | Сократ | Платонов развитак >>


Развој науке о језику/Лингвистика друге половине 20. века

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Лингвистика друге половине 20. века=#Логички симболизам у лингвистици
##Логистика
##Семотика (семиологија)
##Семантика (лингвистичка)
##Лингвистичка синтакса
#Генеративни приступ језику
##Ноам Чомски
##Граматика зависности и пројективности
##Сгалов генеративни приступ језику
##Шаумјанов апликативно-генеративни модел
#Математичка лингвистика
##Уводне напомене
##Квантитативна (статистичка) лингвистика
##Теорија информације
##Машинско превођење
##Алгебарска лингвистика
##Категоријална граматика идентификационог типа
##Категоријална граматика заснована на принципима математичке теорије скупова
#Стратификациона граматика
#Неофиртхијанска лингвистика
#Граматика која се тиче садржине


Кнез од Зете (либрето)

----
Музичка драма у четири чина (14 слика) Петра Коњовића, српског композитора, према трагедији „''Максим Црнојевић''“ Лазе Костића. Опера је праизведена 25. маја 1929. године у Народном позоришту у Београду.
1 Ликови
Иво Црнојевић, ''господар Захумља и Зете'', бас-баритон
Јевросима, ''његова жена'', алт
Максим, ''кнежевић зетски, њихов син'', баритон
Милош Обренбеговић, ''војвода, посинак Ивин'', тенор
Дужде од Млетака, бас
ЛоренцоАнђелија, ''његова деца'', тенорсопран
Филета, ''удовица дуждева сина Марка'', мецосопран
Црна МаскаГуслар, ''војвода надан Бојмир, противник Ива Црнојевића'', баритон
Радоје Црногорац, ''момак у Ива'', баритон
Један Млечић, тенор
Други Млечић, тенор
Виноноша, сопран
Први ЦрногорацДруги ЦрногорацТрећи Црногорац, бастенорбаритон
Глас гондољера, тенор
Дворкиња у Јевросиме, мецосопран
Пратиља Анђелијина, алт
Војводе црногорске, Млетачка сињорија, Црногорци, Млечићи, Маске, Играчи у пратњи Ивиној, Калуђери у Зетском манастиру, Црногорске покајнице, Писар, Грађани, Грађанке, Гондољери у Млетцима
2 Место и време
Догађа се у Венецији и Зети у другој половини XV века.
3 Либрето
I чин – II чин – III чин – IV чин
4 Интервики линкови
*


Развој науке о језику/Преисторија језика

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Преисторија језика=#Теорије о пореклу
#Од лингвистике до преисторије
#Од преисторије до лингвистике


Гилгамеш (либрето) - I чин

„ Гилгамеш ”
I чин, II чин ►, III чин ►
1. слика – 2. слика – 3. слика – 4. слика – 5. слика – 6. слика – 7. слика
0.1 1. слика
:Иштарин храм
:''Свештенице и свештеници припремају ритуал увођења девице у Иштарин ред у част пролећа. Робови и свештеници доводе девицу. Мајка Ришат долази у пратњи свештеника. Робиње и свештенице почињу свлачење девојке. Ритуално купање и кићење за обред.''
Девојка, Ришат, Свештеници и Свештенице''Gilgameš'', ''Hšajathija, Gilgameš'', ''Hšajathija vazraka''''Gilgameš'', 1
велики краљ, Гилгамеш,
краљ краљева, Гилгамеш,
краљ земаља, Гилгамеш, ''Dahjunam hja imam''''Takaran, hijaman''2
велики краљ, краљ краљева,
краљ земаља, Гилгамеш,
који је саградио ову палату,
велики краљ, краљ земаља,
краљ краљева, Гилгамеш.
Ришат (''Девојци'')
Спремамо те за Гилгамеша,
човека боли и радости.
Као Сунце око му сјаји,
његово тело пуно је укроћене сувишне снаге.
Еа! Бог дубине
подарио му је мудрост,
само једна,
једна трећина Гилгамеша је човек,
а две трећине Бог!
Његова реч и говор,
граду су закон.
Свештенице
За њега морају да раде
млади и стари,
моћни и незнатни.
Гилгамеш је леп међу мужевима,
Гилгамеш је диван међу ратницима.
Девојка
А! Сину је важнија
краљева воља него очева жеља.
/ Ој!
| Свештенице
\ Ој!
Девојка
Гилгамеш не пушта
љубавницу њеном драгом,
ни ћерку јунака њеном мужу.
Ришат
По лепоти и снази
никад ниси видела равног.
Свештенице
По лепоти и снази
никад ниси видела равног.
Девојка и Свештенице
/ Ој!
| Ришат
\ Никад му ниси видела равног!
0.2 2. слика
:''Утрчава Гилгамешова гарда. Ужурбаност. Појављује се и Гилгамеш. Сви пред њим падају на земљу.''
Свештеници и Свештенице''Gilgameš!''''Hšajathija, Gilgameš''''hšajathija, hijanam!'':''Девојка га посматра. Он јој пружа драги камен''
Девојка
Као Сунце сјаји ти око,
твоје тело пуно је укроћене сувишне снаге,
по лепоти и снази
никад нисам видела равног!
Гилгамеш
Лепа си, кћери јунака!
:''Сви устају и прилазе им''
Девојка
Господару,
силна је твоја моћ над нама!
Гилгамеш (''подигне руке'')
Уруков сјај треба да сија
над свим градовима земље.
Девојка
Гилгамеш, победоносни јунак,
саградио си зид око Урука,
дигао свети храм...
:''Гилгамеш је прекине – даје јој знак да крене према жртвенику-постељи''
Гилгамеш
Све сам видео ја, господар земље.
Упознао сам свакога
и свачије знање и дела, све сам разумео.
:''Девојка стоји на жртвенику''
Девојка
Само једна трећина си човек,
а две трећине Бог!
:''Гилгамеш се пење на жртвеник''
Гилгамеш (''одушевљено'')
Дивне су твоје груди, кћери јунака,
твој брежуљак радости,
бујност твога тела
у мени изазива радост.
Нека ти велики богови
подаре дуг живот.
:''Почиње спајање снаге и лепоте. Учесници у ритуалу падају на тле, само стражари са бакљама стоје непокретни. На позадини расту сенке народа који се буни – стражари с оружјем покушавају да их спрече''
Свештенице
Леп међу мужевима,
диван међу ратницима,
Ој!
Мушкарци као сенке
[''говоре'']
Узима љубавницу њеном драгом,
узима кћер њеном мужу,
велики богови, богови Неба,
[''певају'']
велики богови, богови Неба,:+женски хор
господари светог Урука,
Гилгамеш, наш кнез,
јачи је од дивљег бика,
силнији од лава,
силна је његова моћ над нама,
[''говоре'']
велики богови, богови Неба,
видите ли то,
богови, видите ли то, богови!
:''Светла се гасе. Трепере само бакље које осветљавају рељефе на стубовима''
0.3 3. слика
Ану (''ван сцене, преко звучника'')
Аруру, Аруру, Аруру! :''појављује се богиња Аруру''
Ти си Аруру створила људе и животиње,
створи сада лик сличан Гилгамешу.
Биће које би било као он.
Нека дође затим тај силни у Урук
нека се бори с Гилгамешом.
Аруру
О, Небо, о, Ану,
војсковођо звездане војске,
већ у мислима стварам биће
као што желиш, Ану,
као што желиш, Ану... :''Аруру од гомиле глине одваја комаде и обликује Енкидуа''
(''запевајући'')
А! А!
Повезујем артерије,
стварам кости,
обликујем биће,
Енкиду нека му буде име...
обликујем биће,
Енкидуа, човека...
Нека му борбени бог Ниниба
крвљу и дахом подари живот. :''Бљесци муње и грмљавина, плес Аруру око Енкидуа... Енкиду се покреће...''
Енкиду, човече,
силна је твоја снага,
Енкиду, дивљи човече,
крени путем који још не познајеш,
научи све о земљи и о људима...
и бори се са Гилгамешом, Енкиду.
:''Аруру нестаје. Енкиду почиње да упознаје моћ покрета''
Енкиду
(''као ван тона'')
Енкиду...
(''све сигурније'')
Енкиду!
Енкиду! (''тон прелази у крик'')
:''Енкиду одлази''
0.4 4. слика
:''Светло се мења. Опет је то Иштарин храм. Девојка и Гилгамеш. Гилгамеш се буди. Показује на крвав чаршав.''
Гилгамеш (''узбуђено'')
Доведите ми мајку Ришат!
Брзо!
:''Ужурбаност. Свештеници доводе мајку Ришат''
Гилгамеш
Мајко, ове ноћи видео сам необичан сан:
звезде су стајале на небу,
онда падоше на мене као један човек.
(''све узбуђеније'')
Покушао сам да га подигнем,
људи Урука сагибали су се и љубили му ноге.
Нагло сам га повукао и бацио га твојим ногама...
ти си га примила за сина.
Ришат
То значи:
доћи ће један јаки,
и зазваће те на борбу...
лежаће до мојих ногу,
то значи узећу га за сина,
биће ти као брат, друг у борби,
биће ти пријатељ...
над њим ће бити твоја рука,
лежаће до мојих ногу...
:''Утрчава дворски ловац, пада пред Гилгамеша''
Ловац (''задихано'')
Го-господару...
Гилгамеш
Говори, човече!
Ловац
Н-н-неки је човек дошао издалека
са планине, чини се као да је потомак Ануа,
силна је његова снага,
страшан је његов лик,
непрестано лута по степи,
покидао је замке које сам поставио за звери...
са газелама једе траву,
са животињама лоче воду,
господару, страшан је његов лик.
Гилгамеш
Ловче, слушај:
узми ову жену,
одведи му је кад на појило дође он. :''Девојка се отима''
О, жено, узбуди пожуду у њему,
пирмами га у замке жене,
откриј му бујност свога тела...
када те види такву,
отуђиће се стоци
која је расла с њим у пољу.
Идите сад!
:''Девојка се и даље отма. Ловац је огрне плаштом. Излазе на просценијум.''
0.5 5. слика
:Извор у пољу
:''Праскозорје. Ловац доводи девојку до извора. Уплашена је. Појави се Енкиду.''
Ловац
Откриј му своје груди,
откриј брежуљак радости,
узбуди пожуду у њему,
примами га у замке жене.
Ја бежим, жено, ја бежим. :''Оде'':''Сусрећу се Енкиду-звер и девојка која покушава да га заведе – успева, воле се, сједињују. Он одушевљен женом, диже је на камен, спушта се крај њених ногу. Она се игра његовом гривом. Балетски пар игра симболучно сједињавање Енкидуа и девојке.''
0.6 6. слика
:''Јутро крај извора''
Девојка
Енкиду, ти си леп, ти си као бог!
Зашто да јуриш
с дивљим животињама по пољу?
Пођи самном у Урук,
дођи у свети храм,
дођи у сјајну кућу у којој станује Гилгамеш,
снажан као дивљи бик.
Њему равног нећеш наћи...
Гилгамеш, човек бола и радости.
Енкиду (''одушевљено'')
Устај жено моја, :''Девојка га смирује''
води ме тамо где борави Гилгамеш,
где влада он, примеран јунак,
дивљи бик, силан међу људима,
хоћу да га изазовем на борбу,
објавићу усред Урука:
и ја сам силан,
ући ћу тако и променити судбину.
сопственим очима ћеш гледати шта ја чиним.
:''светло осветљава само заљубљени пар''
Девојка
/ Пођи самном у Урук,
| дођи у свети храм,
| пребивалиште Ануа и Иштаре,
| дођи у сјајну кућу
| у којој станује Гилгамеш,
| примеран јунак, снажан као дивљи бик,
| он моћно влада,
| њему равног нећеш наћи међу народом.
| Енкиду, ти си леп,
| ти си као бог,
| пођи самном у Урук,
| пођи у свети храм,
| њему равног нећеш наћи,
| дођи сад у храм.
| Ти знаш како ће се све догодити
| ти знаш!
| Енкиду
| Води ме жено,
| у свети храм,
| води ме тамо где борави он,
| где влада Гилгамеш,
| примеран јунак, дивљи бик,
| силан међу људима,
| хоћу да га изазовем на борбу,
| звонким гласом зваћу,
| објавићу усред Урука:
| и ја сам силан!
| Води ме, жено,
| у свети храм,
| где станује Гилгамеш,
| у сјајну кућу, у свети храм,
| води ме жено,
| њему раван ћу бити,
| дођи сад у храм.
| Ти знаш како ће се све догодити
\ ти знаш!
0.7 7. слика
:Дан. Трг и прочеље Иштариног храма
:''Ту су народ и стражари.''
Народ
Гилгамеш!
Само једна трећина је човек,
а две трећине бог!
Гилгамеш!
Његова реч и говор, граду су закон!
По лепоти и снази, нико му није раван!
:''Енкиду и девојка се окрећу. Пред њима је храм''
Енкиду
И ја сам силан!
Где борави Гилгамеш?
Где је он, тај дивљи бик?
Звонким гласом зовем јакога
ту усред Урука.
Силан сам ја!
:''Девојка одлази у храм, а на Енкидуа насрну Гилгамешови стражари... Енкиду их обара. Народ му пада пред ноге. На вратима храма појави се Гилгамеш, за љим долазе девојка и Ришат''
Гилгамеш
Хеј! Стражари мир! :''полази према Енкидуу''
Ја ћу се борити са силним.
Девојка (''као врисак'')
Енкиду!
Гилгамеш
Енкиду, бори се!
:''Енкиду крикне. Тишина. Борци се ухвате у коштац. Енкиду обори Гилгамеша, који га нагло загрли. Енкиду изненађен застане у борби. Гилгамеш га гурне пред ноге мајке Ришат. Енкиду се склупча и зајеца''
Народ
Гилгамеш, победоносни јунак!
Његова реч и говор у граду су закон!
Ришат
Устани, Енкиду,
буди мој син,
данас сам те родила,
твоја сам мајка,
а овај овде је твој брат.
:''Енкиду устаје. Прилази Гилгамешу''
Енкиду
Мајко, ја сам нашао брата!
Гилгамеш
Ти си мој пријатељ...
Енкиду
Да!
Гилгамеш
... бори се уз мене...
Енкиду
Да!
Гилгамеш
... ја ти дајем да станујеш
мени слева, у блиставој кући
/ у блиставој кући
| да ти љубе ноге великани земље.
| Енкиду
| У блиставој кући,
\ да ми љубе ноге великани земље.
Гилгамеш
Пријатељу,
ми нећемо беспослени мировати у Уруку,
нећемо рађати децу у Иштарином храму,
поћићемо за пустоловинам и јуначким делима.
:''Балет: 1) ↑
2 – Краљ свих народа, који сагради овај храм ↑
„ Гилгамеш ”
I чин, II чин ►, III чин ►


Развој науке о језику/Лингвистика прве половине 20. века

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Лингвистика прве половине 20. века=#Основне карактеристике науке 20. века
#Развојни смер лингвистике
#Лингвистичка географија
##Заснивање метода
##Модерна дијалектологија
#Француска лингвистичка школа
##Психофизиолошка, психолошка и социолошка испитивања језика
##Стилистичка проучавања
#Естетски идеализам у лингвистици
##Уводне напомене
##Вослерова школа
##Неолингвистика
#Казањска школа
#Фортунатовљева (московска) школа
#Белићеви лингвистички погледи
#Мар
#Експериментална фонетика
#Структурализам
#Женевска школа
#Фонолошка епоха у лингвистици
##Претече фонолога
##Фонолошки принципи Трубецког
##Бинаризам Романа Јакобсона
##Структурално тумачење гласовних промена
#Прашка школа
##Прашки лингвистички кружок и развијање прашке школе
##Прашка школа данас
#Функционална лингвистика Андреа Мартинеа
#Школа америчке лингвистике
##Почеци - Боас Сапир, Блумфилд
##Епоха дистрибуционализма
##Пикеова тагмемика
##Антрополошка лингвистика
##Психолингвистика
#Копенхашка школа
##Почеци школе -- Виго Брендал
##Хјелмслевљева глосематика


Развој науке о језику/Модерна времена

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Модерна времена=#Хуманизам и ренесанса
##Друга артикулација
##Прва артикулација
##Опис језика
##Историјска становишта
##Лингвистичке теорије
#17. век
##Друга артикулација
##Прва артикулација
##Опис језика
##Историја језика
##Општи проблеми
##Вико
###Године 1668-1774
###Вико и језик као систем
###Вико и разни језици
###Вико лингвиста?
#18. век
##Фонетско истраживање
##Граматика
##Опис језика
##Историјски став
##Теорије о језику


Политичко решење

Животи и мишљења великих философа |
<< Психолошко решење | Политичко решење | Етичко решење >>
----
Аутоматски — без икаквог лажног избора. Демократија значи сасвим једнаке могућности, нарочито у образовању; али не то да се сваки неспособан Курта и још неспособнији Мурта може успети на државне положаје. Свакоме ће стојати отворена могућност да се васпита за сложене задатке управљања; али, само они који су доказали своју способност (или, по нашој причи, свој племенити метал), који су са свих испита понели победна знамења уметности, треба да се бирају за вође. Државни чиновници не треба да се бирају одгласавањем, нити треба да их бирају потајне групе, које за демократију везују своје нечасне рачуне и интриге, него само њихова обдареност, коју су они доказали у демократској средини у којој сви градови првобитно имају једнака права. И нико не сме да се прима какве службе без нарочитог претходног образовања, или да улази у какву високу службу пре него је с успехом вршио коју нижу службу.
Је ли то аристократски? Не треба да се бојимо речи докле год је добра стварност коју реч означава: паметном човеку речи су тантуз без праве вредности; само будале и политичари узимају их за готов новац. Ми хоћемо да најбољи управљају нама, а то и значи реч »аристократија«; нисмо ли ми, слично као Карлајл, за тим чезнули и за то се молили да најбољи управљају нама? Али, ми смо се навикли да под аристократијом разумевамо нешто наследно. Отуда мора се изрично нагласити „да је платонска аристократија друкчије врсте; она би се најпре могла означити као демократска аристократија. Јер, народ неће бити приморан да између два кандидата, што су му их пронашле и изнеле клике, бира онога који је мање лош, него ће се сам кандидовати у сваком од својих чланова и добити једнаку могућност избора за васпитање оних који треба да врше државне службе. Tу нема никаквих класних разлика, никаквих полржаја или привилегија које се наслеђују, никаквих сметња за таленте који су се родили без средстава; син владаочев почиње као сви друти, и с њиме се поступа као са свима друтима, и он има исте могућности пред собом као син онога који чисти обућу. Ако је син владаочев глупак, он се при првом пресијавању одређује међу оне који нису способни за даљи развитак; а ако ли је син онога који чисти обућу обдарен човек, њему је пут отворен да постане чувар државе (423). Таленту је развитак омогућен ма где се он родио. То је демократија школа — стопут делатнија и часнија него ли демократија одгласавања.
На овај начин »остављајући по страни свако друто занимање, чувари државе посвећиваће се потпуно одржавању слободе, и узимаће ову као свој задатак, и неће се предавати никаквом другом раду који није управљен на тај циљ« (395). Они ће постати законодавна и извршна власт и судија у једном лицу; и кад се измене прилике, они неће законима бити приморани да доносе догматска решења: највипш закон за »чуваре« биће гипка, ранијим решењима невезана интелигенција.
Али, откуд педесетогодишњаци могу имати гипку интелигенцију? Неће ли се они због рутине духовно окорети? И зато Адимант (који несумњиво претставља одјек многих дебата које су ce водиле y Платоновој кући између његових пријатеља) приговара да су философи звекани или угурсузи који би владали као будале, или би y владању гледали на своју корист, или би чинили једно и друто. »Ученици философије, који су ce овом студијом бавили не само y младости, него je и доцније неговали, већином постају веома чудновата бића, да не кажем: y основи покварени људи; a они који ce још као најспособнији међу њима истичу показују напослетку да баш због студије коју ти славиш постају неупотребљиви за државу« (487). Овај опис одиста пристаје некојим модерним философима с наочарима, али Платон одговара да je ту тешкоћу уклонио на тај начин што од својих философа поред школске учености тражи и искуство живота. Према томе, они ће пре бити људи дела него ли људи самога мишљења — људи који су богатим искуствои и огледаном уметношћу сазрели за високе циљеве и благородно мишљење. Под философијом Платон разумева активну културу, мудрост која улази y конкретан живот и практичан рад; не мисли он ни на каквог учауреног и непрактичног метафизичара. Платон je »човек који најмање личи на Канта, a то je, речено са свим поштовањем, знатно преимућство«.
Толико о непозваности; a од угурсуске наклоности можеио ce одбранити тиме што ћемо међу чуваре увести комунистички поредак:
»Пре свега, нико од њих не сме да има приватне својине, осим онога што je најнужније; затим, не сме да има никакву своју кућу са кључем и резом која би спречавала улазак ономе који би имао намеру да уђе. Они треба да примају само онолико колико je потребно очврслим ратницима, умереним и храбрим људима. Од грађана примаће одређену суму, и то онолику колика им je потребна да покрију годишње издатке, да им ништа не преостане за идућу годину; и заједно ће ручавати и заједно становати, као војници y логору. Рећи ћемо им да су довољно сребра и злата добили од бога, и да y њиховој души лежи божанственији метал, и да им зато не треба још земаљскога злата. Не сме им ce допуштати да божанствено имање обесвећују додавањем земаљскога злата, јер je овај обични метал упрљан многим гресима, док њихово злато није ничим упрљано. Шта више, они једини између све браће не смеју никакво злато и сребро носити са собом, нити га додиривати, нити с њим под једним кровом боравити, нити ce њим украшавати, нити из њега пити. И то ће бити и њихова срећа и срећа државе. A буду ли имали своју сопствену земљу, или кућу, или злато, престаће бити чувари, и постаће газде и земљорадници, и пред другим грађанима јављаће ce као душмански господари a не као савезници; и мрзиће и уходиће друге, и сами ће бити предмет мржње и ухођења, и цео свој живот провешће y већем страху од унутрапгњих него ли од спољних непријатеља; и биће близу час пропасти и њихове и државне« (416—417).
Ако ce заведе овај поредак ствари, онда ће за чуваре бити бесциљно и опасно да владају као котерија и да пре иду за користима сопствене класе него ли за користима целе заједнице. Неће, наиме, оскудевати; најнужније потребе и скроман луксуз отменог живота осигураће им ce редовним приносима, и неће ce излагати економским бригама које човека изједају и урезују му боре на лицу. A ово старање за њих уздржаваће их од лакомости и од прљавих тежња, јер ће добивати одређену меру од земаљских добара, и ништа више. На тај начин они ће личити на лекаре који за цео народ прописују дијету које ce и сами држе. Они ће ce заједнички хранити, као посвећени људи, и заједнички ће y касарнама спавати као ратници који су ce заверили да ће бити скромни. »Пријатељи треба да деле све ствари« обично je говорио Питагора (Закони, 807). Тиме ће утицај чувара y материјалном правцу бити без дејства, и њихова моћ без опасности; њихова једина награда биће поштовање које буду уживали и свест о томе да служе општој ствари. Они ће бити и људи који су од почетка пристали на каријеру с таквим економским ограничењима, и који су на крају свог строгог образовања научили да више цене достојанство државника него ли крупне дохотке политичара, које они лове иза својих положаја, и дохотке »економског човека«. С њиховим долажењем престаће партиско-политичке борбе .
Ну, шта ће на све то рећи њихове жене? Хоће ли ce оне наћи задовољне што ce одричу раскошног живота и доброг стања које сви треба .да примећују? Чувари неће имати никаквих брачних жена. Њихов комунизам односиће ce како на добра тако и на жене. Они треба да буду ослобођени не само од егоизма сопствене личности, него и од егоизма породице, и не смеју ce окивати оним свакодневним бригама и зебњама које муче човека y браку; они треба да ce посвећују заједници a не једној жени. Шта више, ни њихова деца не смеју им припадати да их негују само као своју децу; деца чувара одмах по рођењу одвајаће ce од својих матера и васпитаваће ce заједнички — особеност њихова порекла изгубиће ce y општој дечјој гунгули (460). Све чуварске жене заједнички ће ce старати за сву чуварску децу. На тај начин братство људи престаће бити фраза и постаће стварност; сваки дечак постаје брат сваком дечаку, свака девојка сестра, сваки човек отац, и свака жена мати.
Али, одакле ће доћи ове жене? Неке ће чувари тражити y занатлиским и војничким круговима, a неке постају чланови чуварскога реда на основу свог првобитног права. Јер, y овој заједници неће бити никаквих ограда основаних на полним разликама, a најмање y односу на васпитање; — жени ce пружају исте духовне могућности као и мушкарцу, и исти изгледи да доспе на највише положаје y државној служби. Кад Глаукон замера (453 и даље) да пуштање жена y службе, с претпоставком да оне полажу испите, вређа начело поделе рада, он добија строг одговор да подела има да следује на основу способности и обдарености a не на основу полних разлика; ако ce једна жена покаже да je способна да управља државним службама, нека онда и она влада; ако ли ce који мушкарац покаже да je способан само да пере зделе, нека врши онда оне послове за које га je провиђење одредило.
Заједничко поседовање жена не значи спаривање без избора; шта више, над свим полним односима има да ce врши строга еугеничка контрола. И зато упоређивање са гајењем животиња добива овде своје широко поприште. Кад смо y гајењу стоке избором жељених врста и укрштањем само најбољих примерака из сваке генерације могли постићи тако добре резултате, зар не бисмо онда могли применити слична начела и на спаривање људи? (459). Јер није довољно да ce деца правилно васпитавају; она треба да буду рођена и од одабраних и здравих родитеља; »васпитање требало би да почне пре рођеља« (Закони, 789). Отуда мушкарац и жена смеју полно ошптити само онда кад су потпуно здрави; од сваке веренице и од сваког вереника има да ce захтева сведочанство о здрављу (Закони, 772). Мушкарци смеју да оплођују само од времена кад наврше тридесет па док не наврше четрдесет и пет година, a жене смеју да рађају кад пређу двадесет па све док не наврше четрдесет година. Мушкарци који су завршили тридесет и пет година, a још су неожењени, морају ce порезима приморати да уђу y брак (Закони, 771). Потомци неодобрених бракова и богаљи има да ce изложе и оставе смрти. Полно општење пре и после допуштеног времена за рађање допустиће ce под условом да ce плод истера, »... зато, докле год ce затрудњивање не може мимоићи, нека воде бригу о томе да најрадије никакво дете на свет не доносе. Али, ако ce то не би могло спречити, онда дете мора да ce баци, јер ce таквом детету отхрањивање не одобрава« (461). Брак између рођака забрањује ce, jep он води дегенерацији (310). »Највише нека ce спарују бољи мушкарци са бољим женама, a најређе лоши са лошима, и деца оних првих треба да ce одгајају, a ових других не, јер само на тај начин може да ce одржи племенит сој ... A оним младим људима који су ce истакли y рату или y другим приликама треба, поред других одликовања, дати одобрење да смеју чешће спавати са својим женама, да би ce, при том сасвим оправдано, од њих родило више деце него ли од других« (459—460).
Али, наше еугеничко друштво треба да буде заштићено не само од болести и унутарњег дегенерисања, него и од спољних непријатеља. Оно мора бити спремно да y случају невоље води успешан рат. Разуме ce, наша узорна заједница била би мирољубиво расположена, јер би она број свога становништва прилагођавала могућностима одржања; али, суседне државе са друкчијом управом могле би уређено добро стање наше Утопије схватити као позив на отимачке и пљачкашке походе. Зато ћемо ми, мада нам je та нужност немила, y својој средњој класи имати довољан број извежбаних војника, који ће живети прекаљеним и скромним животом као чувари, и који за своје одржање од народа, од својих »одржавалаца и предака« имају добивати тачно одмерени део добара. Међутим, морају ce узимати потребне мере опрезности, да би ce избегли узроци рата. Први такав узрок јесте преконерно намножавање становншптва (373), a друти спољна трговина са неизбежним разликама y мишљењу, које ју ремете. У ствари трговачка конкуренција није друто до једна врста рата, »мир je гола реч« (Закони, 622). Зато ће бити добро да своју идеалну државу населимо што je могућно даље од обале, да би остала одвојена од сваке развијеније спољне трговине. »Море доноси y земљу робу, и стицање новца, и пазарење; оно y људима ствара навике да трче за новцем и изазива неповерење како y унутарњим тако и y спољним односима« (Закони, 704—707). Спољна трговина захтева за своју заштиту велику флоту, a сувипге моћно поморско наоружање исто je зло као и милитаризам. »У сваком случају кривица за рат ограничена je на мало лица, a многи су пријатељи« (471). И баш ратови који увек поново избијају јесу најсрамотнији — грађански ратови, ратови Јелина против Јелина; требало би да Јелини оснују панјелински савез племена, да ce сједине, иначе »целокупан јелински народ могао би једнога дана доспети под јарам варварских народа« (469).
На овај начин цела политичка грађевина, завршена одозго малом класом чувара, заштићена великом класом ратника и »помоћних снага«, почиваће на широкој основи трговачког, занатлиског и земљорадничког становнштва. Ова последња нли економска класа задржаће приватну својину, приватан брак, и приватне породице. Али, трговину и занате надзираће чувари да би спречавали сиромаштво и прекомерно лично обогаћивање; свако ко je стекао више него што износи четвороструко просечно грађанско имање мора сувишак предати држави (Закони, 920). Комунизам чувара није целисходан за економску класу; обележја по којима ce ова класа разликује од других јесу инстинкти који ce односе на зарађивање и надметање око зарађивања; благородније душе y њиховој средини биће, истина, ослобођене те грозничаве борбе за поседовање и обогаћиваае, али већи део биће изједан том борбом. Тај део није гладан и жедан правде и части, него хита да свој посед повећа y недоглед. Међутим, људи који су ce сасвим предали лову на новац нису способни да управљају државом, и наш целокупан план оснива ce на надању да ће, ако чувари буду добро управљали и скромно живели, економски људи бити склони да им оставе монопол управљања, ако они зато смедну монополисати луксуз. Укратко, савршено друштво било би оно y којем би свака класа и сваки члан радили оно за што су по природи и по обдарености најспособнији, и y којем ниједна класа и ниједна јединка не би сметала другој, него би сви радили различно a опет заједнички, да би стварали способну и хармоничну целину (433—434). То би била праведна држава.
----
<< Психолошко решење | Политичко решење | Етичко решење >>


Развој науке о језику/19. век

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=19. век=#Преокрет изазван санскритом
##Фонетика и санскрит
##Граматика и санскрит
##Опис језика
##"Откриће" санксрита?
##"Откриће" компаративизма
##Класификовање језика
#Расмус Раск
##Случај Раск
##Један непризнати пионир?
##Компаративна граматика
##Ко је Раск?
#Франц Боп
##Атмосфера тога доба
##Утемељивач компаративне граматике
##Бопова теорија
#Лингвистика после Франца Бопа
##Историјска лингвистика или компаративна граматика
##Једна чисто компаративистичка епоха?
##Од Бопа до Зеуса
##Ћутање Француза
##Рејнуар
#Вилхелм фон Хумболт
##Године 1767-1835
##Хумболтово дело
##Хумболтов утицај
##Хумболтовске теме
#Шлајхер
##Његово место у лингвистици 19. века
##Шлајхерово дело
##Шлајхер компаратиста
##Шлајхерова општа лингвистика
##Поука коју даје Шлајхер
#Лингвистика и фонетика
##Рађање или сусрет?
##Фонетика и санскрит
##Фонетика и науке 19. века
##Полако кретање ка фонологији
#Младограматичари
##Анегдота
##Историјске чињенице
##Људи и дела
##Фонетски закони
##Историцизам
##Психологизам
#Ка лингвистици 20. века
##Континуитет и раскидање
##Континуитет
##Фердинанд де Сосир
##Боден де Куртене
##Витни


Развој науке о језику/Античко доба

#Увод
#Развој науке о језику
##Континуитети и расколи
##Преисторија језика
##Античко доба
##Средњи век
##Модерна времена
##19. век
##Лингвистика прве половине 20. века
##Лингвистика друге половине 20. века
##Лингвистика краја 20. и почетка 21. века
##Литература
#Савремена лингвистика
#Језик и језици
#Литература
=Античко доба=#Египћани
##Недостатак историјских радова
##Документи, чињенице
##Писање као лингвистичка анализа
##Лингвистичка анализа хијероглифа
##Постоји ли анализа друге артикулације?
##Размишљања о језику
#Сумерци и Акађани
##Недостатак радова
##Рађање једне филологије
##Рађање једне лексикографије
##Анализа прве артикулације
##Фоничка анализа
##Ка свести о другој артикулацији
##Митови и лингвистичка размишљања
#Древна Кина
##Почеци
##Један посебан пут
##Лингвистичко размишљање
#Хиндуси
##Први лингвисти
##Једна магијско-верска фонетика
##Свест о другој артикулацији
##Граматичка анализа
##Хиндуска лингвистика
#Феничани
##Изумитељи алфабета
##Анализа друге артикулације?
##Да ли редослед слова има неки смисао?
##Историјске одлике феничанског изума
#Хебреји
##Радозналост за лингвистику код Хебреја
##Неколико лингвистичких опажања
##Баналан мит, величанствен мит
#Грци
##Једна нова ситуација
##Опис друге артикулације
##Прва артикулација
##Опис језика
##Историјски проблеми
##Теоријски проблеми
#Римљани
##Ученици Грка
##Друга артикулација
##Варон
##Опис језика
##Језици и историја
##Лингвистичке теорије


Психолошко решење

Животи и мишљења великих философа |
<< Психолошки проблем | Психолошко решење | Политичко решење >>
----
Па шта би требало да ce ради?
Морало би ce тиме почети »да ce сви грађани који су старији од десет година пошаљу на њиве, a њихов подмладак да философи узму под своје окриље, да би га сачували од рђавих навика његових родитеља« (540). Не може ce ниједна утопија извести докле год младе људе на сваком кораку квари пример њихових родитеља. Најпре треба очистити земљиште колико год ce то може. Било би сасвим могућно да какав просвећен владар да некоме пуну моћ да y једном делу или y једној колонији његове државе учини такав почетак. Један владар je то и учинио, као што ћемо још видети. Свакоме детету, и то одмах y почетку, морале би ce свакако пружити исте могућности образовања; не може ce унапред рећи где ће избити светлост обдарености или генија, и зато ce она мора непристрасно тражити свуда, y сваком слоју друштвеном и y свакој раси. Први корак на новом путу јесте опште образовање.
У првих десет година васпитање треба да буде претежно телесно. Свака школа треба да има своје вежбалиште и игралиште, игра и спорт треба да испуњавају цео наставни план, и отуда ће деца y овом првом десетлећу довољно нагомилати здравља, да сваку медицину учине излишном. »Рачунати на помоћ медицинске науке, јер су људи y нерадном и раскошном животу изазвали y себи, као мочвара, рђаве сокове и испарења ... надимања и назебе ... зар то није срамно? ... Раније лекари ce нису служили садањим начином исцељивања који болести негује и одржава човека y болесном стању: он пре служи продуживању него ли исцељивању болести.« A то je безумно држање лених богаташа. »Ако je оболео какав тесар, он узме од лекара неки лек за повраћање да ce на тај начин ослободи од своје болести, или нешто да ce прочисти, или даје да му ce нешто испали или изреже, и тако оздравља. Ако ли би му ко препоручивао дужу негу, и да главу треба да омотава облозима, или му давао сличне савете, он би му одмах одговорио да нема времена за боловање, и да му ништа не користи такав живот y којем би морао пазити само на своју болест и занемаривати свој прави посао; таквом лекару он би тако одговорио и опростио ce c њим, па би ce вратио свом начину живота, и ако би оздравио, он би и даље живео и свршавао своје послове, a ако му тело не би могло подносити напоре, он би умро, и с тим je крај« (405—406). Не можемо подизати никакав народ y коме би били само симуланти и инвалиди; остваривање утопије треба да почне y телу људи.
Али, саме атлетске и гимнастичке вежбе учиниле би људе једностранима. »Па како да нађемо благу природу која y исти мах има и велико срце? — Јер блага природа и природа с великим срцем стоје y супротности једна према другој« (375). Не желимо никакву нацију y којој би били само рвачи који ce боре за награду и тешке атлетске снаге мајстора. Можда ће наш проблем решити музика; она душу учи хармонији и ритму, и, шта више, основима праведности, јер »може ли хармонично образовано биће бити неправедно? ... Није ли, Глауконе, музичко васпитање баш зато тако моћно што ритам и хармонија силазе y дубину душе, и врше на њу најјачи утицај на тај начин што уносе y њу племенито држање, и тако стварају племенита човека...?« (401; Протагора, 326). Музика уобличава карактер, и према томе, узима учешћа y формирању социјалних и политичких дела. »Дамон каже, и ја y то верујем, кад би ce измениле врсте музике, да би ce c њима изменили и основни закони држава.«
Музика je драгоцена уметност, не само стога што оплемењује осећање и карактер, него и зато што одржава и васпоставља здравље. Има болести које ce могу исцелити само посредством духа (Хармид, 175) ; тако су корибантски свештеници дивљом свирком фрула исцељивали хистеричне жене, и то на тај начин што су их потстицали на непрестано играње, док не би од умора пале на земљу и заспале, a кад би ce пробудиле, устале би здраве. Таквим методама достижу ce и умирују несвесни извори људскога мишљења, и y тим праизворима делања и осећања има геније свој корен. »Нико y свесном стању не доспева до истинскога и богоданога гледања, него пре онда кад му je моћ разума окована y сну, y болести, или y заносу«; пророк (mantis) или геније сродан je c оним који je опседнут (manikos), y заносу (Фецар, 244).
Тако Платон ходи даље и долази до значајне антиципације »психоанализе«. Наша политичка психологија зато je тако збуњена што нисмо довољно проучили разне пожуде и инстинкте човекове. Снови могу да нам пруже кључ којим ћемо ући y неке финије и мање схватљиве наклоности људске.
»За неке ненужне похлепе и пожуде држи ce да ce сукобљавају са законом и поретком; оне су, додуше, свакоме урођене, али ако ce подвргну контроли закона и бољих умних жудња (»сублимирају ce«), онда оне код неких људи или потпуно ишчезавају, или остављају само мале или веома слабе трагове; напротив, код друтих оне постоје y већем броју и развијају већу снагу... Ја мислим нарочито на оне пожуде које ce буде кад умна и блага снага душе (»цензор«) спава, a устаје животињска и дивља снага, и стреса сан, и хита да ce ослободи и своје пожуде да задовољи. У таквом стању, разуларена и лишена свакога стида и ума, она ce ни од чега не устеже и способна je за све. Она нимало не преза од тога да и рођену мајку облежи, или ма које друго биће, био то човек, бог или животиња... Напротив, кад je човек своју душу довео y здраво стање и згласио све жице свога бића, па легао да спава... пошто je своје пожуде ни сувише ни премало него довољно стишао да их успава... онда ће ce најмање изврћи опасности да постане играчка ћудљивих визија ... У нама свима, чак и y оним људима за које ce чини да су сасвим умерени, находи ce сакривена таква опасна, и дивља, и поретку противна природа, и она ce јавља y сновима« (571—572).
Музика и мера дају души и телу љупкост и здравље, али прекомерна музика je исто тако опасна као и прекомерна атлетика. Бити само атлет значи готово исто што и бити дивљак, и KO je само музичар тај ce и сувише разнежава и постаје »мекнш него што je то потребно« (410). Једно и друго треба да je спојено; али, после шеснаесте године индивидуално бављење музиком забрањује ce, мада ce хорско певање и заједничке игре негују кроз цео живот. И музика не треба да ce негује само као музика, него треба да ce узима као помоћно средство да ce градиву које човека понекад одбија, a то je градиво математике, историје и природних наука, да привлачан облик; нема никаква разлога да ce ове за омладину тешке студије не олакшавају и не полешпавају стиховима и певањем. Чак и y том облику не смеју ce студије натурати душама које их не могу савладати: до извесних граница треба да влада либералан дух.
»Што припада рачунању, геометрији, и спремању свега онога што претходи дијалектици, то треба већ и дечацима да ce предаје, али без икаквога приморавања да уче, јер слободан човек не треба да стиче сазнања на ропски начин... Знање које je стечено под притиском не може ce y духу одржати. Зато не правите никакав притисак, него пустите да прво учење буде нека врста игре, јер ћете на тај начин најпре сазнати за што je кога природа одредила« (536).
Са духовима који су одрасли без притиска, и са телима која су ојачана спортом и сваковрсним вежбама y чистом ваздуху, наша идеална држава имала би сигурну психолошку и физиолошку основу, довољно широку за сваку могућност и сваки развитак. Али, мора ce створити и једна морална основа, чланови заједнице морају чинити јединство; они ce морају научити да ce узајамно допуњују, и да буду дужни да једни с другима одржавају извесне пријатељске везе. Међутим, како ћемо људе који су од природе среброљубиви, завидни, свадљиви, и чулни, приволети на то да ce учтиво понашају? Да ли свудаприсутном батином полиције? То je груба, скупа, и изазивачка метода. Има бољи пут, a тај ce састоји y томе да ce као светиња утврди то да моралне претпоставке заједнице вуку своје порекло од једне натприродне моћи. Морамо имати религију.
Платон je уверен да народ не може бити велик докле год не верује y бога. Чисте космичке снаге, или прва праначела, или élan vital, који не би били никакве личности, једва би могли човека потстицати на надање, на оданост или на жртву; онима који ce налазе y невољи они не би могли пружити никакве утехе, и онима y искушењу не би дали никакве храбрости. Али, живи бог све то може, и саможива индивидуалиста он може покренути да своју лакомост сведе на мању меру и да савлада своје страсти, или да га уплаши. И та могућност постаје још већа онда кад ce са вером y бога споји вера y личну бесмртност, јер уздање y други живот даје храбрости да умиремо и да подносимо смрт својих драгих; KO ce бори с вером, тај je двоструко наоружан. Узмимо да ce наша вера не може оснивати на томе да je бог најзад само остварени идеал наше љубави и наде, и да душа умире као свирка с инструментом који јој je давао облик, ипак нам то одиста не би шкодило (те мисли, које потсећају на Паскала, налазе ce y Федоку) кад бисмо веровали, и то би нама и нашој деци могло да донесе неизмерне користи.
Јер, мн ћемо зацело доспети y тешкоће ако желимо да простом разуму своје деце објаснимо и оправдамо све ствари. Ми ћемо доживети нарочито тешка времена кад она достигну двадесету годину живота, и подвргну ce првом испитивању онога што су научила y свим годинама заједничкога васпитања. Тада ће ce предузети безобзирно пресијавање, које би ce могло назвати и »велико излучиваае«. То испитивање неће бити никакав само академски испит, оно ће бити и практично и теориско; »на том испиту тражиће ce и напори, и болови, и борбе« (413). Свакој врсти обдарености пружиће ce прилика да ce покаже, и свака неспособност изнеће ce на светлост. Они који су пропали, одређују ce за привредне задатке народа; они постају пословнн људи, помоћници, фабрички радници, и ратари. Испит ce врши непристрасно и без обзира на лице; да ли ће неко постати газда или философ, то ce неће решавати ни монополизацијом прилика ни сродничким заштићивањем ; избор ће бити демократскији но демократија.
Они који положе овај први испит васпитавају ce даље y даљих десет година телесно, духовно, и према особинама свога карактера. И онда ce подвргавају друтом испиту, који je много строжи него први. Они који овај други испит не положе постају помоћни радници, извршилачке снаге и официри државе. И баш при овим великим излучивањима мораће ce употребити највећа вештина уверавања да би ce излучени могли приволети на то да ce прибрано и мирно предају својој судбини. Јер, шта би велику множину оних који су излучени на првом степену и ову мању, али снажнију и обдаренију, групу оних који су излучени на другом степену требало да спречи да ce не сједине и разбију нашу утопију, тако да од ње не преостане ништа друто до све то блеђе и блеђе сећање на њу? Шта би их требало да спречи да местимице не донесу нов поредак y којем би поново владали само гомила и насиље, и који би опет изнео на позорницу отужну комедију тобожње демократије, da capo ad nauseam? Haшe једино спасење биће онда религија и вера; и зато ћемо овим младим људима морати рећи да су класе y које они улазе донесене вољом божјом и да су неминовне — и све њихове сузе не могу избрисати ниједну реч решења. Причаћемо им причу о металима:
»Грађани... ви сви који припадате нашем граду, ви сте, истина, браћа, али бог који вас je стварао онима између вас који су способни да владају примешао je злата кад су долазили на свет, и зато су они најдрагоценији, помоћним снагама примешао je сребра, a земљорадницима и осталим радницима железа и бакра. Али, како сте ви сви сродни... могао би ce понекад и од злата родити сребрн и од сребра златан потомак, и тако и сви други од других. Ну, ако би који од ваших потомака био од бакра или од железа, бог наређује да не смете према таквоме имати нимало самилости, него га морате додељивати само на оно место које одговара његовој природи, т. ј. да буде радник и ратар; тако исто треба да радите и онда ако би ce међу овима родио KO y коме би ce показивало злато или сребро. Такав треба да буде поштован и уздигнут међу владаре или помоћне снаге. H док тако железо и бакар буду пазили на ce, нема тога пророчишта које би изјавило да ће град пропасти« (415).
Ова »царска прича« можда ће нам помоћи да y извођење свога плана унесемо приближно општи споразум.
A шта треба да буде с оним срећницима који су преостали при горњем одабирању?
Њима ће ce предавати философија. Они су дотада навршили тридесет година; не би било мудро учињено да им ce философска храна »сувише рано дала ... јер кад млади људи првипут окусе философије, онда они расправљају као да ce ради само о шали, и противрече једни другима и узајамно ce побијају... као млади пси, који с уживањем кидају све ствари што им ce y близини нађу« (539). Ово драгоцено уживање, философија, састоји ce y главном из две ствари: из јаснога мишљења или метафизике, и из мудрога владања или политике. Отуда оно што наша млада елита треба најпре да учи јест јасно мишљење. У том циљу она ће студирати учење о идејама.
Али, ово знаменито учење, искићено и помрачено Платоновом фантазијом и песничким склоностима, претставља за модерног испитивача тежак лавиривт, a и оне који су преостали после поновног пресијавања морало je доводити пред нов, мучан испит. Идеја једне ствари могла би да буде »ошпта претстава« оне класе којој та ствар припада (идеја о Петру, Павлу или Јовану била би онда »човек«) ; или би ce могла састојати y закону или y законима према којима ce нека ствар понаша (идеја о Павлу била би онда свођење целокупног његовог понашања на »природне законе«) ; или би могла да буде потпуна сврха и идеал према којем ce развијају нека ствар и њен род (идеја о Павлу била би y овом случају Павле Утопије). Највише je вероватно да »идеја« значи све то: појам, закон и идеал. Иза површинских појава и појединих ствари, с којима ce наша чула сретају, има општости, законитости и праваца развитка који ce, истина, не могу опажати нашим чулима, али ce могу докучивати умом и мишљењем. Ови појмови, закона и идеали постојанији су и зато »стварнији« него ли чудно опажање појединих ствари y којима их ми докучујемо или их из њих изводиио. Човек je постојанији него ли Петар, или Павле, или Јован; овај круг овде настаје из кретања моје оловке и ишчезава кад je избрише моја гума, али појам круга вечно ће постојати. Ово дрво стоји, a оно пада; али, закони који одређују која ће тела пасти, када и како, немају почетка, они постоје y садашњости, и постојаће y вечности. Има, као што би рекао племенити Спиноза, један свет ствари које ce опажају чулима, и један свет закона који ce откривају мишљењем; ми не видимо закон обрнуто пропорционалних квадрата, али он je ипак ту и свагде, постојао je већ пре него je било ствари, и постојаће и онда кад већ света ствари буде нестало. Пред нама je један мост: чула опажају бетон и железо који су тешки много стотина милиона тона, али математичар својим духовним оком види како су ове џиновске тварне масе смело и тачно поређане по законима механике, математике и науке о конструкцији, по оним законима којима мора одговарати сваки добро саздан мост. Уколико je овај математичар још и песник, он ће видети како закони носе мост; ако би људи хтели да врше насиље на законима, мост би ce сатро и срушио y реку — закони су бог који тај мост држи на своме длану. Аристотело тако нешто наслућује кад каже да Платон под идејом разумева оно исто што и Питагора под »бројем«, кад говори како ми живимо y свету бројева чиме je, пo свој прилици, хтео рећи да светом управљају математичке постојаности и правилности. Плутарх казује да по Платону »бог вазда негује геометрију«; или, као што Спиноза исказује исту мисао: бог и општи закони структуре и дешавања јесу једна и иста стварност. Отуда за Платона, слнчно као за Бертрана Расла, математика je необилазна предигра за философију и њен највиши облик; на вратима своје академије Платон je написао речи, које нас опомињу на Дантеа : »Нека нико не улази ко не зна геометрију«
Без идеја — без уопштавања, правилности и идеала — свет би нам ce појављивао као што ce појављује детенцету што je очи тек отворило: маса неуређених и безначајних чулних појединости, јер значење стварима дају најпре класификација и уопштавање, откривање закона њихова постојања и откривање сврха и циљева њихове делатности. Могло би ce рећи и то да би свет без идеја личио на гомилу наслова књига који би случајно испали из некога каталога, y супротности према истим насловима који су поређани према својим врстама, према својој вези, и према свом одређењу. Такав свет био би као сенка на стени пећине, a не као стварност која je напољу сунцем обасјана и која баца оне фантастичне и варљиве сенке (514). Отуда суштина вишега васпитања састоји ce y тражењу идеја ошптости, закона последичности и идеала развитка. Иза ствари морају ce открити односи ствари и њихово значење, начини дејства, закони и идеали којима оне служе и чији су оне отсјај ; своје чулно искуство морамо поделити и поређати под видом закона и сврха, јер само отсуством таквога поретка разликује ce дух једног слабоумника од духа Цезарова.
После петогодшпаег вежбања y тој тајанственој науци о идејама, y тој уметности појимања облика који су пуни значења и појимања идеалних поредака y случајном нереду осећаја, и после петогодишњега вежбања y примењивању ових принципа на држање човеково и на управљање државом; после тако дугог припремања од ранога детињства, па кроз младићске године све до зрелости тридесетпетогодишњака, могло би ce узети да ће тако припремани савршени продукти васпитања бити довољно усавршени да ставе на ce царски пурпур и да почну вршити јавне функције. Они су свакако постали философи-цареви који треба да човечанство избављају и да њиме управљају! Али, ах! — још дуто не! Њихово васпитање још није довршено. Јер, у основи, оно је било само теориско васпитање, и још му је нешто друго потребно. Ови доктори философије морају отсад са висина философије да слазе у низиске »пећине« људи и ствари, јер уопштавања и апстракције немају вредности докле год се не огледају и провере на конкретном свету. Наши испитивачи треба без протекције да уђу у свет; треба да се мере са пословним људима, са индивидуалистима лакомим и јаким као бик, са снажним и лукавим људима; треба да се утакмицом науче читати у књизи практичнога живота; треба да им се прсти опеку, а њихови философски члаици да добију ране на грубим реалностима света, и да у зноју свога лица заслужују хлеб свој насушни. И та последња и најтежа проба има без милости да се продужује кроз петнаест година. Неки ће се од ових савршених створова под теретом сатрти и у овом последњем великом излучивачком боју пропасти, А они који остану живи, прави педесетогодишњаци, трезвени и пуни поуздања у себе, трвењем живота ослобођени од научничке сујете, и сада наоружани сваком мудрошћу, који могу да у исти мах дају само традицију и искуство, културу и борбу за живот, постају најзад аутоматски владаоци државе.
----
<< Психолошки проблем | Психолошко решење | Политичко решење >>


Милица Стојадиновић Српкиња

<b>Аница Савић-Ребац: ХЕЛЕНСКИ ВИДИЦИ</b>
(Летопис Матице Српске, год. 1926, књ. 308, св. 1-2)
----
Предели и душе узајамно стварају једно друго. Милица Стојадиновић Српкиња спада међу творце предела српске домовине. Један дах снажне, скоро величанствене идиличности прожима Фрушку гору у души Миличиној: јер је природа домовине горостасна и вечна за оног ко је гледа душом. Брегови Фрушке, преко којих је прешао један далеки дах античке складности, нису високи узрастом, но душом коју су примили и дали. Фрушка, мајка Миличиних снова, сија и данас кроз Миличин Дневник, са чудним раним зорама, са паганском срећом у шуму летњих киша и са страсном меланхолијом шумске јесени треперећи скроз Миличином тајанственом младошћу.
Она и њена природа су једно. Она је била срасла са природом своје домовине као нимфа са својим дрветом. Њој се људски живот привидно смешио, али ју је морао обманути и уништити. Њена је душа била сроднија души њеног најмилијег дрвета, њене мареле на јутарњем брежуљку, него комшгакованом људском животу. Да је могла да се не одваја од свога дрвета! Али нимфа није чак ни знала да ће јој то одвајање донети смрт. Душа чудесно једноставна, сва од једне чисте праве линије, у својој једноставности ипак загонетна, као њена природа, и као ова скромна и чаробна, она је у један мах очарала сва срца. И данас још ми јој можемо приступити, и приступамо јој највише срцем, и још више но своје савременике то вито стабло девојачко, потреса нас изгубљена нимфа којој су сви људски пути били пресечени. Њена је меланхолија тако разумљива, и била је неизлечна, сасвим природно, јер шта је њој људски живот могао дати? Требало је да се појави, да проговори, па да ишчезне међу сестринским стаблима у фрушкогорским шумама, да и даље, као што је чинила у младости, заједно са њима дочекује сунце са истока и испраћа га до запада. И они који су је знали у чарима њене младости oпope и озбиљне, као бечки књижевник Франкл, и они који су је виђали тек као сломљену душу, као др Милан Савић, говоре о њој из очарана срца и са искреним пијететом. И као што је се сећамо данас, уверени смо да неће ни у будућности бити заборављена дирљива слика девојке која инаугурише књижевни рад жена у нашој новој књижевности. Она је свакако дубоко слутила своју тешку и чудну судбину. Меланхолија њенога Дневника двострука је: елементарна туга нимфе која је срасла са природом, и као што се са њоме весели:
:Плаво небо сад се ено ведри,
:На њега се моја душа смеши,
тако се и смуга у њеним мутним часовима; и туга девојке која предосећа да се мора срушити живот сазидан на сну и илузијама. Тим је предосећањем, поред несвесне љубавне чежње, тешка њена мајска туга, међу трешњама пуним плода које се румене као бокори ружа с пупољцима. Даљина се прелива од Цера до Авале. Срем и Србија сливају се у њеној чежњи, али кукавица пева песму пролазности. Откуда ју је тако рано осетила? Њен сан о великом српском народу био је једна виша стварност, али не храна за свакидашњицу; а њена улога у животу српског народа приказала се као илузија. Њено је име лепо и значајно. за српску културу, али у другом правцу но што је она очекивала. Та млада де-војка од 24 године осећа да ће снови и илузије да одлете, осећа где се диже из лепоте Маја она горчина quod in ipsis floribus angat. Осећа да ће најзад кадтад свему што јој је драго морати рећи:
:Ево рај остављам, без кривње и греха.
Гранате јабуке су се сплетале у дубоку сеницу, склониште љубичица и змија, виногради су се надносили један над други у земљи затишја царских манастира, а над даљним Београдом, у прозирне вечери, чинило се да се беласа висока круна царева. И све се то огледало у њеној прозирној души, у чистоти њених интелектуалних и сентименталних тежња. Њена најинтензивнија осећања, љубав према природи, родитељима и народу, била су потпуно искрена, наивно-непосредна, примитивно снажна. Поезију је сматрала најдостојнијим изразом тих осећања, и зато је певала. И као што је била искрена у певању, била је искрена у ћутању. Њена дискретност о љубави била је искрена и природна као њено певање о природи и народу. Из тог симпатичног певања и дражесног ћутања, из ведрине која избија и меланхолије која осваја, састојала се њена младост и њено дело. Она је слутила да је ово двоје у њој повезано, нимфа је била везана за пролеће, и потпуно је резигнирала иред студени живот. То је велика штета са књижевне стране, јер је тада тек требало да почне за њу озбиљан рад.
- Као лирски песник она је остала неупућена и неизрађена; њени књижевни пријатељи гледали су прво њен рад кроз сјајну копрену њене личности; касније, кад је нестало пролетњих илузија, нестала је за њих и она сама. Али та слабост коју носе у себи мкоге њене лирске песме не умањује њену чар. Њена је душа била једна целина, створена додуше више да осећа него да ствара, мање да утиче својим делима (то би било одвећ индивидуално-човечански), а више сама собом, као што приличи цвету, дрвету или нимфи. Па ако Миличини стихови и немају много непосредне лепоте, они одишу трагичношћу њеног живота тихом и интензивном, фаталношћу коју је осећала на себи ова душа у смерним размерама своје судбине, и искреним човечанским дрхтајима. Разумљиво да се она много боље могла да изрази у облику који тражи мање концентрисана уметничка напора. Зато је њен дневник У Фрушкој гори сасвим апартно дело у српској књижевности; тихо и несвесно, лепотом душе која је у њему говори, он се развио у књигу која има позитивних уметничких квалитета. У њој су природа и душа једно, имају исти ток, песникиња са природом живи и умире. Овај је Дневник права Година душе. Кратка година: од Маја до Октобра, од ходова кроз румене мајске зоре - којих се сећа, уочавајући леп контраст, у „тамној хладовини" великоварошког јутра у Бечу - па преко јунских вечери кад се изненада кроз тишину захори песма:
:Ивањско цвеће, петровско!
и шарени се барјаци залепршају кроз вечерњи зрак, и преко јулских дана кад већ лежи у крстинама сведено жито, „први издисај зеленог лета", преко августовских бура и ведрина, до оног скоро величанственог предвечерја бербе којим књига завршује, правом уметничком нотом. Да ли је то нарочито тражен ефекат? Ми очекујемо опис саме бербе: јесењу тешку сласт и песму винограда, а она даје осећање краја пред још пуним ризницама, у потезима смерне идиле чудну стрепњу пред дахом вечности.
Грожђе се румени и плави кроз лишће које је већ јесен заданула; онде се жути гуња, онде се румени зимска крушка ил' јабука, а све је последњи природе дар. Овде-онде видиш самотног пудара где стазама ходи или бичем пукне на црно јато чворака. По високим трешњама бели се на мотки подигнут дрвени витлић, који најмањим ветрићем покренут окреће се и даје од себе гласа који се по тишини природе надалеко чује. Кад се вече спусти, онда се укажу расејане пударске ватре које трепте као какве велике звезде.
Ова је партија лепа и за себе, а још је лепша у целини књиге, као завршна песма Године душе. Кад једном дођу боља времена за српску књижевност, без сумње ће се прештампати ова дражесна књига, коју је сада скоро немогуће набавити, и читаће је сви који воле природу и прошлост нашег народа. Јер сем душе младе песникиње, она нам износи пред очи и српско друштво 50-их година, и интересантне прилоге народној поезији и фолклору, и у томе свему један елеменат Миличине душе који нисмо још споменули: хумор. Слике из друштва ређају се пуне несташлука и комике, а народних прича и песмица има сасвим делициозних.
После ове књиге, која је штампана тек 5-6 година пошто је написана, настају за Милицу све тужнији дани. Већ идуће, 1855. год., она пише Последње врсте::Нек сунце сија, нек цвеће цвета,
:Сва моја мила нек краси места,
:Али за мене ишчезло све је, -
:Осећања је усахло море.
И неколико година касније: „Мој је душевни живот престао, престао у сваком смислу, и ја сам мртва." Иако гa је свакако имала и касније, као што пока зују писма Ђ. Рајковићу, и разговор са М. Шапчанином, изгледа да је права Милица збиља ишчезла са оним вилинским летом. Не на Марковом гробљу у Београду, њено је срце остало у Фрушкој, и куца и данас још у неком замишљеном храсту. У предосећању пролећа које опет мора доћи, оно се шири и можда сада пева песму љубави коју није смело да пева у грудима девојке. И зато бар сада можемо да је замислимо као нимфу која се ипак пробудила љубави, и кроз росно јутро дозива драгог. За живота, ни месечна ноћ у самоћи није могла да јој измами друго признање но то да не може да призна:
:И ја бих гласа имала тога,
:K'o многи песник у песми својој, -
али она је фатално морала да ћути о љубави. Дискретна љубавна песма је ипак поздрав Љубомиру Ненадовићу:
:Али што рече у песми твојој
:Да јесу наше хладне груди,
:Веруј ми то је лажна скромност,
:Јер лиру твоју свако љуби.
А као фрагмент неиспеване љубавне песме звуче речи из једног много познијег писма:
:Ко зна које кврге судбе њега вежу,
:И који се тешки пути пред њиме протежу.
Тајна њених љубавних осећања нестала је заједно са Милицом у дивљем даху планинских мириса.
Елементарно као природу волела је Српство - нимфа је била и српска вила, елементарно, као са природом, срасла је са Српством. Била је свесна да у тој љубави ни за ким не заостаје. Она је носила ту љубав с поносом као невидљиву круну. У месечини евоцира сјајну визију српске прошлости: Песма једног вечера. Ту је визију Лаза Костић дигао међу саме звезде у песми Коло. У тешкој тузи последњих врста остаје један ведар акценат:
:Срећно да си ми Српство за навек!
:Ово је свег мог живота одјек,
:Јер су песмама умукли гласи.
Она је свесна дубоког јединства Војводине са Србијом, и не дели их ни у срцу ни у песми. Војводина је Србину „сопствена земља", као и Србија; но док о Србији говори са дивљењем и нежним тепањем:
:О, Србијо, ал' си лепа
:Лепа као венац цвећа, -Војводина је болна и трагична, песма о њој је пуна тешких суза:
:У задужбини мајке Ангелине
:Врата се опет отворише гроба,
:И покрај Ђорђа несрећног деспота
:Леже нам у гроб и Стефан војвода,
:А српска вила у црно завита
:И сад цвили над тим гробовима,
:Гробове тужна Србу показује:
:Гле, ово ти је сва Војводина!
Но Авала зрачи у „тешку таму фрушког брда" са обећањем слободе и потпуног јединства. У целом колу родољубивих песника из Војводине, нико то обећање није осећао јаче од Милице Српкиње.
А у том оствареном јединству ничије сећање не би било драже Миличиној души од сећања најмлађих српских интелектуалки, студенткиња београдског универзитета. Она је страсно желела да се српска жена што више издигне културом и радом. „Ми смо пред будућношћу!" писала је она године 1854. Данас је се сећају оне које су сада пред будућношћу, али за њу и за њено доба значе будућност и остварење далеких снова. Њихово је сећање најлепши момент који је доживела успомена Милице Стојадановићеве у уједињеној домовини.


Платон:Критика

Животи и мишљења великих философа |
<< Етичко решење | Критика |
----
И шта треба да мислимо о целој овој Утопији? Може ли ce она остварити? Ако ли не, има ли y њој драгоцених црта које би могле да послуже на корист савременом животу? И јесу ли оне биле остварене до извесног степена?
Бар на последње питање може ce дати одговор који иде y прилог Платону. Кроз хиљаду година владала je Европом једна чуварска класа која je баш одговарала визији нашега философа. У Средњем Веку хришћанско становништво обично ce делило на laboratores (раднике), bellatores (ратнике) и oratores (свештенике). Последња група, мада малена бројем, монополисала je средства и могућности образовааа, a имала je готово неограничену власт над половином најмоћнијега дела земље. И као код Платонових чувара, ту моћ свештеницима није поверио народ својим избором, него им je њу дала њихова сопствена обдареност коју су они показали за време духовних студија и за време свога управљања, и њихова склоност ка медитацији и скромном животу, и (као што би можда требало додати) утицај њихових односа са снагама цркве и државе. У другој половини епохе y којој су владали, свештеници су били слободни од породичних брига, и то онако како je Платон могао само желети, a y понеким случајевима, чини ce, уживали су не мало од слободе спаривања, каква су ce имала допустити чуварима. Целибат je чинио један део психолошке структуре свештеничке моћи, јер с једне стране ова није била оптерећена окивалачким егоизмом породице, a с друге стране њихова опште позната надмоћност према телесним потребама појачавала je оно дубоко поштовање што су им исказивали мирскн грешннци, и ону готовост ових грешника да свој живот откривају y исповедаоници.
Многе ствари y доктринама Католицизма вуку порекло од Платонових »царских лажи«, или су под утицајем ових; претставама о небу, о чистилишту и о паклу y њиховим средњовековним облицима може ce налазити траг све до последњих књига Државе; космологија схоластике великим делом долази из. Тимеја; учење о реализму (о објективном реалитету општих којмова) било je тумачење Платонова учења о идејама, и чак »quadrivium« васпитања (аритметика, геометрија, астрономија и музика) доби свој облик према плану васпитања што га je развио Платон. Помоћу оваквог састава наука управљало ce народима Европе готово без насиља, и ови су драговољно примали ову власт, тако да су својим владарнма кроз хиљаду година давали издашну материјалну потпору, не тражећи ниједан глас y управљању државом. И та оданост није била ограничена само на прост народ, него и трговци, и војници, и феудална господа, и грађанске моћи — сви су пред Римом савијали колено. То je била аристократија с необичном оштрином политичкога погледа; она je израдила организацију достојну највећег дивљења, и то je најмоћнија организација коју je свет икада видео.
Језуити који су једно време владали Парагвајем били су полу-платонски чувари, клернкална олигархија која je знањем и уметношћу стекла моћ усред варварскога становништва. И Koмунистичка партија која je завладала Русијом после револуције y месецу новембру 1917. прихватила je облике који су неко време чудновато потсећали на Платонову »државу«. Она je била мала мањина коју je на окупу држало готово религиозно уверење; и витлајући оружјем ортодоксије и екскомуникације, и тако озбиљно предана својој ствари, као што могу бити само свеци, она je опет живела умереним животом, мада je владала над половином европског земљишта.
Такви примери показују да ce Платонов план може извести y оквиру извесних граница и са ограђивањима ; сам га je великим делом нашао y обичајима што их je видео на својим путовањима. Египатска теократија оставила je y њему дубок утисак; ту je била велика и прастара култура, коју je водила мала свештеничка каста. Платон je опазио да египатска владавина, кад ce упореди са свадљивом, произвољношћу руковођеном и неспособном еклесијом атинском, претставља много виши облик државни (Закони, 819). У Италији, он je живео неко време y вегетарској и комунистичкој општини Питагороваца, који су већ били управљали целим низом нараштаја y грчкој колонији којој су они припадали. У Спарти je осматрао како мала владалачка класа усред покорног становништва y заједници живи крепким и једноставним животом. Ти Спартанци хранили су ce заједнички, и полни живот стављали су y службу еугеничким циљевима, a храбрим људима поклањали су привилегију да могу држати много жена. Он je несумњиво чуо да je Еврипид препоручивао заједничко поседовање жена, ослобођење робова, и образовање хеленскога савеза да престану ратови (Медеја, 230; фрагм. 655) ; он je несумњиво познавао и неке киничаре који су y групи, која би ce данас могла звати сократском левицом, развијали јак покрет y комунистичком правцу. Укратко, Платон je заиста уверено намеравао да појединим предлозима свога реформнога плана на један не немогућан начин поправи прилике што их je својим очима видео.
Али, критичари, од Аристотела до данашњега дана, налазили су y Држави не мало повода за своје замерке и сумње. »Te и многе друге ствари (кинички кратко вели Стагиранин) често су y току година изнова смишљане«. Развити план за једно друштво y којем ће сви људи бити браћа — веома je лепо; али, кад би ко хтео да тај план оствари y кругу наших бунтовних савременика, онда би тај план изгубио сваку унутарњу топлоту и свој смисао. Слична ствар стоји и са заједничком својином; тада би нестало осећања одговорности, јер где све свакоме припада,
ту нико ни за што неће да ce стара. И напослетку, тврди велики консервативац, комунизам би људе довео y несношљиву близину додиривања; за приватну одвојеност и за индивидуалност не би
никаква места оставио, a тражио би такву чнстоту, и стрпљење, и заједнички рад, какви ce могу наћи само код какве светачке мањине, »Не би требало да рачунамо ни на неко стање врлине
која превазилази обичну меру, ни на неко васпитање којем изузетно иду на руку природа и друге прилике; морамо водити рачуна о животу y којем већина може да учествује, и гледати на оне облике владавине што их државе уопште могу постићи«..
Тако Платонов највећи (и најсуревњивији) ученик; и већина његових доцнијих критичара удара y исте жице. Платон, кажу, потцењује моћ навике која je своје остварење нашла y установи
моногамије и y моралним прописима који су за њу везани. Он није довољно ценио мужјачку завист коју рађа полно поседовање, кад мисли да би ce један мушкарац задовољио да му једна
жена само делимично припада; матерински инстинкт он своди на минимум, кад мисли да би мајке пустиле да им ce деца одузимају и одгајају y анонимнрсти, која нема срца. A пре свих
ствари он je заборавио да ce растурањем породице уништава велика колевка морала и главни извор комунистичких и кооперативних навика које би имале да чине психолошку основу његове државе; беспримерном речитошћу отсеца он грану на којој сам седи.
На све те замерке може ce просто одговорити да су оне управљене против неког баука. Платон изрично искључује масу из свога комунистичкога плана; он довољно јасно сазнаје да je само мален број људи способан за материјално самоодрицање, коje он тражи од своје владалачке класе; само ће ce чувари међусобно називатн браћом и сестрама, и само ће они живети без злата и добара. Велика већина задржаће све поштоване установе — својину, новац, луксус, утркивање y пословима, и онолико приватног живота колико само пожелети може. Њени бракови биће моногамни колико их може само да издржи, и оставиће јој морал што га доносе такви бракови и породица; нека оцеви своје жене и мајке своју децу задржавају ad libitum и nauseam. Што ce тиче чувара, њима ће пре требати смисао и беспомоћно изложено произвољности елемената и неспособно да природу савлада (а то увек води до бриге и отуда до култова), склоно је веровању у натприродне моћи. Кад су се развиле индустрија и трговина, појавили су се нови, више реалистички и земаљски, духовни типови и људи, и моћ цркве почела се растурати чим је дошла у сукоб са новим привредним чињеницама. Политичка моћ морала се прилагођавати билансу економских моћи, а тај се биланс непрестано мењао. Привредна зависност платонских чувара од економске класе убрзо би снизила чуваре до голих извршних и подређених политичких органа ове класе; чак ни војничка моћ у рукама чувара не би могла учинити да се убрзо не јави такав резултат исто онако као што ни војничка моћ револуционарне Русије није могла да спречи развитак за приватну својину везаног индивидуализма међу сељацима, који су у својим рукама држали производњу средстава а тиме и судбину нације. За Платона би могло говорити само то да би боље било кад би извршивање државних решења лежало у рукама чиновника који би за ту службу претходно били образовани, мада политички правац одређују привредни могућници, а не у рукама људи који из трговине или индустрије ускачу у државну службу, немајући ни најмању извежбаност у државничкој вештини.
Што Платону можда највише недостаје, то је хераклитски смисао за ток и измену ствари; он се сувшпе труди да из филмовите слике овога света направи укочену и статичку прилику. Он воли само поредак као сваки забринут философ, и демократски немир у Атини довео га је до потпуног одрицања индивидуалних вредности; он дели људе на класе, као што онај који изучава инсекте класификује муве, и није несклон да и помоћу свештеничких махинација дође ближе своме циљу. Његова држава је статичка, и лако би могла да постане консервативна држава филистара под управом стараца који би сваки проналазак завидно и сваку новину душмански прогонили. Ова држава потсећа на чнсту неуметничку науку, јер он прецењује поредак који је научнику тако драгоцен, а сасвим занемарује слободу, душу уметности; он поштује име лепоте, а прогони уметнике, који су једини кадри да лепоту стварају или да је показују. То би била Спарта или Пруска, али никако идеална држава. Кад су већ написане ове непријатне али неизбежне ствари, још нам преостаје да моћи и дубини Платонове мисли одамо своје свесрдно признање. Нема ли он у основи право? Недостаје ли свету то што њиме не управљају најмудрији? Као задатак остаје нам то да Платонове мисли прилагодимо нашии временима и ограничењима. Демократија је данас свуда продрла, и не би било могућно да изборно право ограничимо овако као што је Платон то предложио; али, можемо да ограничимо улазак у службе, и да на тај начин обезбедимо ону мешавину демократије и аристократије на коју је Платон могао да мисли. Неоспорно се можемо сложити с његовим тврђењем да државници морају бити исто онако специјално и савесно образовани као и лекари; на нашим универзитетима могли бисмо установити факултете за науке о држави и о управљању; и чим би ови факултети показали успех, могли бисмо свакога ко се није претходно образовао у таквим политичким школама искључити као неспособна из кандидатуре за јавне службе. А свакога ко је стекао претходно образовање могли бисмо огласити као способна да буде биран, и тиме потпуно онемогућити замршени систем по којем се постављају кандидати и у којем се крије корупција наше демократије; изборници могли би онда гласати за свакога ко се по правилима претходно спремио и положио испит, па се кандидује на неку службу. На тај начин био би демократски избор неупоредиво шири него ли данас где нам сваки пут при изборима само један Курта или један Мурта износи своје театрално родољубље. Само би још била потребна једна допуна, да би се сасвим демократски изводио план којим се способност за службу ограничава на оне који су се претходно образовали у техници управљања. Та би допуна била у овом: мушкарцима и женама свих сталежа, без обзира на финансиске прилике њихових родитеља, морале би бити отворене једнаке могућности за образовање, исти пут ка академском образовању и политичком напредовању. Било би врло просто удесити то да градови, и окружја, и сама држава, свима онима који су у основној и у вишој школи доказали извесну меру способности, а чији родитаљи немају финансиских могућности да им омогуће даље образовање, дају стипендије. И то би била једна демократија која би заслуживала то име.
Напослетку, ради праведности мора ce додати да je сам Платон сматрао да ce не може остварити свака ствар његове Утопије. Он додаје да je описао један идеал који je тешко достижан; али остаје прн томе да развијање таквих планова ипак носи y себи неку вредност, јер смислу људскога постојања припада то да претставља бољи свет, и да бар један део тога света остварује; човек je животиња која развија утопије. »Ми гледамо напред и назад и чезнемо за оним чега нема.« A то све и није без резултата: већ су многом сну понарасли истински удови, те je могао да стоји, a многом су понарасла крила, те je могао да лети. Такав je био сан Икаров. Ако смо само и једну слику развили, опет нам она може да служи као циљ и образац нашега кретања и нашега држања; a чим многи од нас виде једну слику и пођу за њеним зрацима, Утопија ће наћи своје место на карти. Међутим, »образац такве државе стоји y небу, и ко хоће може да je види и видећи je да ce према њој управља. И свеједно je да ли таква држава истински постоји или ће икад постојати... он ће бранити ствар ове, a никакове друге државе« (597). Добар човек y несавршеној држави примењиваће савршене законе.
Али, и поред учињених уступака, учитељ je био довољно храбар да прегне на све кад му ce пружила прилика за остварење његова плана. Године 387. пре Хр. добио je Платон позив од Дионисија, владара тада цветне и моћне Сиракузе, главнога града Сицилије, да дође к њему и да његову краљевину преобрази y земљу Утопију; и философ, као Тирго, мислио je да je лакше одгајити једнога човека, чак и кад je он краљ, него ли сав народ, и одазвао ce позиву. Међутим, кад je Дионисије нашао да он према Платонову реформном плану или треба да постане философ или да престане бити краљ. он пребриса тај план; и резултат je био жестока свађа. Историја нас извештава да je Платон био продан као роб и да, га je спасао његов пријатељ и ученик Аникерис; када су Платонови атински пријатељи хтели да Аникерису врате што je дао за откуп Платона, он то одби с образложењем да не треба да они буду једини првенствени помагачи философије. Ово (ако смемо веровати Диогену Лаертију) и једно доцније слично искуство учинили су да je Платон y своје последње дело, y Законе, унео више трезвености и консерватизма.
Па, ипак, последње годнне Платонова дуга живота мора да су биле прилично срећне. Његови ученици растурили су ce пo свима крајевима, и њихов успех донео му je поштовање са свих страна. Он je живео мирно y својој академији, идући од групе до групе својих ученика и постављајући им питања и задатке о којима су они морали да размншљају и на следећем састанку доносе извештај и одговор. Ла Рошфуко каже: »Само мало њих умеју да старе«. Платон je то умео; он je могао сам да учи као Солон и друге да учи као Сократ; и умео je да води омладину жељну знања, и да задобије духовну љубав своје дружбе. Јер његови ученици волели су га као што je он њих волео; он je био исто тако њихов пријатељ као и њихов философ и васпитач.
Кад je један од његових ученика стајао пред оним понором што ce зове брак, позвао je и учитеља y сватове. Платон je дошао, y сјају својих осамдесет година, и весело je пристајао y коло чауша. Али, како су часови y смеху пролазили, повуче ce стари философ y један тих кут, где седне на столицу, да мало отпочине, и заспа. Сутрадан по весељу, када су ce уморни гости враћали кући, наиђоше на њега и хтедоше да га пробуде. Али, видеше да ce он преконоћ мирно и лако из кратка сна преселио y вечни. Сва Атина испратила га je до гроба.
----
<< Етичко решење | Критика |


Кнез од Зете (либрето) - I чин

„ Кнез од Зете ”
I чин, II чин ►, III чин ►, IV чин ►
Слика 1. – Слика 2.
1 Слика 1.
Предигра у Млецима – ''Уска улица у Венецији. Дан. Радоје Црногорац пролази и обазире се, разгледа улицу, загледајући зачуђено у куће и прозоре. Две кокетне венецијанке, не високог рода, пролазе хитро, смејући се на Радоја. Он мало зинуо на њих, али, како оне брзо нестадоше, он одмахну руком.''
Радоје
Тако ти је то, кад се латиш Латина!
Погледај напоље, сама вода:
нигђе поља, нигђе плода...
Погледај унутра, сама ухода,
нигђе цвијећа, нигђе поштена човјека!
Откад сам ван Црне Горе,
не виђех зелена листа, не виђех ведра лица.
Још да није по нека љеполика,
љеполика, љепорјека...
:''Наилази Млечић''
Радоје (''за себе'')
Боже ме опрости, каква је ово додола! :''Млечић га опази и презриво гледа. Радоје скида капи.''
Добра ти срећа, јуначе!
Млечић (''помало презриво и кроз нос'')
Помоз' Бог, господине!
Радоје
Охо! Да сам господин,
ја не бих с тобом ни пристајао!
Млечић
Па ко вам је господин?
Радоје
Мој је господин кнез Србије,
Бан поносне Босне,
Херцег славне Херцеговине,
Господар Захумља и Зете!
Млечић
Зета? Јел' то близу Црне Горе?
Јесте л' и ви оданде?
Радоје
Зета је она земља из које
зетови долазе Дужду млетачком!
Млечић
А ви, ко сте и што сте?
Радоје
Сабља у витешкој руци брђанина,
што проси најљепшу руку у Млетцима...
Млечић
Ви сте у пратњи кнеза од Зете?
Радоје
Јест, баш је тако!
:''(смије се широко)''
Само што сам ја у пратњи онај,
што је увијек напријед!
Ал' не мисли стога да сам магарац!
Млечић
То знате младожењу?
Радоје
Зар кнежевића? Максима?
Знам га ко брата брат!
А зар га ти не знаш?
Па долажаше Максим у Мљетке!
Млечић
Црногораца вас има увек ту.
Ал' не знамо вас по добру!
Нема колико се месец шест пута обрнуо,
А један ваш, с преко мора,
из потаје уби старијег дуждева сина.
:''Радоје мирно, мало иронично, одмахне руком.''
Млечић (''у поверењу'')
Сукобише се ноћу, близу женине одаје.
Да је по млађем дуждеву сину,
затро би вам се траг,
ал' дужда државне бриге море...
Радоје
А наш кнез Иво проси руку
дуждеве јединице за свога Максима!
Млечић
И то ће бити залог
за савез Венеције и Црне Горе.
Радоје (''тише за себе'')
Хм!
Не зову магарца у сватове на весеље,
него да воду вуче. :(''Млечићу, чудећи се'')
Па за не ухватише тога
што уби кнежевића?
Млечић
Не!
Било је у мраку и из потаје
к'о што већ знате ви, грчка вера!
А док се прибрасмо и разабрасмо,
убица је већ био одједрио,
онда баш кретаху источне галије. :(''показује руком пут лука и преко мора'')
Мора да се на једној
преваром пребацио...
Радоје
Неће то бити наш...
Млечић
Баш ваш!
Кладим се о твоју главу!
Радоје (''све у шали'')
Ма вриједнија је твоја!
Стављај на коцку оно што више вриједи,
ако ти је стало до игре!
Млечић (''тапше Радоја по рамену'')
Ти си баш неки домишљан. :(''трубе за сценом'')
Ал' ево, сад ће господа,
Дужде и сенат,
да приме вашега кнеза!
:(''одлазе'')
''Завеса''
2 Слика 2.
Господство – ''Свечана дворана у Млетачком сенату. Дужде са сенатом; иза Дужда Лоренцо. Иво Црнојевић с дванаест Црногораца, сви у свечаном оделу. Пратња. У средини на столу свећа, крст и Еванђеље.''
Дужде